Мика Валтари
Турмс Безсмъртния
Историята на земния му живот между 520 г. и 450 г. преди Христа, в десет книги

Превод от фински: Боряна Пелинен, 2002

chitanka.info

Бележка на преводача

В едно интервю, дадено пред Финландското книжовно дружество, писателят Мика Валтари споменава как неведнъж му се е случвало, когато замисля нов роман, не той да избира темата, а тя сама да му се налага. Така се ражда романът „Синухе Египтянина“, който по-късно се превръща в световен бестселър и бива преведен на около тридесет езика. До ден-днешен Мика Валтари често е считан за американец в САЩ, в Южна Африка, или например в Бразилия. Всъщност Мика Валтари (1908–1979 г.) е финландец, който дебютира като писател още на седемнадесетгодишна възраст в Хелзинки. Едва двадесетгодишен, той става известен в цяла Скандинавия с първия си роман, „Голямата илюзия“.

Мика Валтари е изключително продуктивен писател, който успява да напише повече от тридесет романа през живота си. От тях особено популярни стават „дългите“ романи, като например „Синухе Египтянина“, издаден за първи път през 1945 година. Около десет години по-късно, след като е успял да напише няколко по-кратки исторически романа, чието действие се развива в средновековна Европа, Мика Валтари се връща отново към античността, този път в периода между 520–450 година преди Христа, във времето на войните, които древногръцките градове-държави водят с Персия, с около 800 години по-късно от времената, описвани в „Синухе“.

„Турмс Безсмъртния“ не е обикновен исторически роман, въпреки че в него се споменават редица действителни исторически личности, като например философът Хераклит или етруският цар Ларс Порсена, успял да завладее Рим. Това е книга за духовното и вътрешно израстване, за търсенията и премеждията на главния герой, Турмс, който в началото на повествованието дори не е сигурен кой е и откъде е дошъл. Турмс открива етруския си произход едва след дълги и трудни криволичения по пътеката на живота. Из своя път той среща и земна любов, и плътски наслаждения, но и духовни страдания, сърдечни мъки и необясними въжделения.

Въпреки че етруските са имали писменост и дори са крепели вярата си в боговете на свои собствени, свещени писания (нещо рядко за древността), извънредно оскъдните познания на учените за тази писменост и изобщо за цивилизацията на етруските дават възможност на Мика Валтари да развихри въображението си и да пристъпи смело в неизследвани простори. С това би могъл да се обясни и фактът, че „Турмс Безсмъртния“ е далеч по-мистичен роман от „Синухе Египтянина“ и темите му непрекъснато се въртят около свръхестественото. Дори още повече — трансцендентните, мистичните и окултни детайли присъстват като основен мотив в романа, чиято централна идея е възхвалата на безсмъртието на душата и вярата в прераждането. Всичко това обаче е предадено по типичния за Валтари увлекателен и непринуден начин, който напомня на другите големи имена в този жанр, Робърт Грейвз или Гор Видал.

Турмс често има преживявания от типа на „вече видяно“, умее да предсказва по свой, интуитивен начин, дори левитира при първото си докосване до свещените тайнства на етруските, извършва астрални пътувания и предизвиква бури, дължащи се на бурите в душата му. Ако вземем например случая в храма на Афродита в Ерикс, когато героят изпада в хипнотичен транс, не бива да забравяме, че тази тема е особено модна през петдесетте години на двадесети век. Думите на жреца звучат психоаналитично, а преживяванията на Турмс са в духа на зараждащия се жанр „фентъзи“. През перипетиите на своя земен живот избраникът на боговете Турмс се докосва и до орфическите тайнства.

Въпреки многото мистика, съпътстваща живота на главния герой, „Турмс Безсмъртния“ носи и духа на класическите приключенски романи — в него не липсват подробни описания на прочути морски битки, на скиталчества по суша и море. Книгата ни запознава и с подробности от живота на древните племена на Сицилия, съпоставя елинската култура със заобикалящите я, смятани за по-нисши, култури на другите народи на древността.

„Турмс Безсмъртния“ е книга, която би могла да се чете просто за удоволствие, като увлекателен приключенски роман, или пък по-задълбочено, с желанието да се вникне в рядко докосвани теми от древността на Средиземноморието.

Боряна Пелинен

Книга първа
Делфи

1.

Аз, Ларс Турмс, Безсмъртния, се събудих с пролетта и видях, че земята се е раззеленила. Огледах богатия си дом. Разгледах златото и среброто си. Разгледах бронзовите статуи и изрисуваните в тъмночервено амфори. Вдигнах поглед към фреските по стените. Но всичко това не изпълни сърцето ми с радостен трепет. Та нима безсмъртен би могъл да притежава нещо?

Сред всички свои скъпи вещи избрах проста пръстена чаша. За първи път от много години насам изсипах съдържанието й в шепата си и преброих камъчетата. Те бяха камъчетата на живота ми.

Върнах чашата в нозете на богинята и ударих бронзовия гонг. Слугите влязоха мълчаливо. Натриха лицето ми, ръцете и плещите с обгорена охра и ме облякоха в свещени одежди.

Постъпих тъй единствено заради самия себе си, а не заради града или народа си. Ето защо не пожелах да ме носят в разкошна носилка като богоравен, а тръгнах пеша през града, докато не достигнах чак до стените му. Хората, които видяха лицето и ръцете ми, натрити с червена боя, бързаха да отвърнат погледа си, децата преставаха да играят, а едно момиче, което свиреше на двоянка пред градските врати, прекъсна свирнята си.

Минах през вратите и се запътих към долината по същия път, по който бях дошъл някога. Небесната синева заслепяваше очите ми, до ушите ми достигаше чуруликането на птиците и чух как гукат гълъбите на богинята. Полските работници прекъснаха работата си, щом ме видяха. Различих мургавите мъжки и белите женски лица. После селяните ми обърнаха гръб и продължиха работата си.

Пътят ми към свещената планина не беше лесен. Нарочно отбягвах пътеката, използвана от каменоделците. Избрах свещените стълби с живописните дървени колони от двете им страни. Стъпалата бяха стръмни, а аз се изкачвах гърбом към тях, не изпусках от погледа си града и не се оглеждах. Напредвах стъпка по стъпка, опипвах с крак всяко следващо стъпало. Залитнах много пъти, но нито веднъж не паднах. Отстраних спътниците си и не им позволих да ме придържат. Те бяха разтревожени, защото никой досега не беше изкачвал по този начин свещената планина.

Слънцето беше в зенита си, когато стигнах до свещения път. Отминах портата с каменните обелиски, водеща към гробниците. Отминах и гробницата на баща си и продължих към върха на планината.

В далечината под нозете ми към всички посоки на света се простираше родният край с плодородни равнини и гористи хълмове. На север блестяха тъмносините води на езерото ми. На запад се извисяваше спокойният силует на планината, посветена на богинята, величествен обелиск над обителта на мъртвите в недрата на планината… Всичко, всичко откриха очите ми, всичко разпознаха.

Огледах се наоколо, търсех знак. На земята лежеше нежно гълъбово перо, може би току-що паднало. Наведох се да го взема и забелязах, че точно до него лежеше гладко и блестящо червено камъче. То беше последното.

Тропнах леко с крак по пръстта и казах:

— Тук ще бъде гробът ми. Изсечете гробница в скалата и я украсете така, както се постъпва с гробниците на лукумоните[1].

После вдигнах очи към небето и бях заслепен от ярко сияние без зрими очертания, същото, което се явяваше пред мен в редки моменти. Вдигнах напред ръце с длани надолу. Измина само миг и от безоблачното небе отекна гръмоподобен звук, който сякаш разцепи хоризонта на две — звук, който човек може да чуе само веднъж в живота си. Сякаш хиляди тръби разкъсаха въздуха и земята потръпна. Чувствах, че крайниците ми са се вцепенили и само сърцето ми бие силно. Нечуван беше този гръм, но все пак аз го познах, защото не приличаше на никой друг земен звук.

Спътниците ми изпонападаха по земята и запушиха с ръце ушите си. Аз докоснах челото си с дланта на едната си ръка, а другата протегнах напред и отправих приветствие към боговете:

— Прощавай, мое време! Свърши се цял божествен век и започва друг, с нови дела, нови обичаи и нови помисли.

А на тези, които ме придружаваха, казах:

— Станете и се радвайте, че ви беше дадено да чуете гласа на боговете, възвестяващ началото на новото време. Който го е чул по-рано, вече е мъртъв. Сред живите никой не може да го чуе повторно. Само още неродените ще го чуят след нас.

Но всички около мен трепереха, аз самият бях обзет от трепет, който може да се изпита само веднъж в живота.

Стиснах в ръка последното камъче на живота си и тропнах още веднъж, за да покажа мястото на погребението си. В същия миг мощен вихър връхлетя върху ми.

Вече без помен от съмнение, знаех, че ще се върна, че ще дойде време, когато с бурята, която ще се развихри от ясното небе, ще се явя с нова телесна обвивка. Смолистият аромат на пиниите ще изпълни ноздрите ми, далечният син силует на планината на богинята ще се възправи пред очите ми. И ако съм съхранил паметта си, ще потърся простата глинена чаша сред съкровищата в гробницата. Ще изсипя съдържанието й на дланта си и ще докосна всяко едно от тях, припомняйки си отминалия живот.

С обгорена охра по лицето и ръцете аз се завърнах в града по същия път, по който дойдох. Пуснах малкото камъче в черната глинена чаша в нозете на богинята. После закрих с ръце лицето си и заплаках. Аз, Турмс Безсмъртния, плачех с последните сълзи на тленното си тяло. Плачех с копнеж по изминалия живот.

[1] Знатно съсловие на етруските, из чиито среди са били избирани царете. — Б.пр. ↑

2.

Настъпи пълнолуние и в града започнаха пролетните празненства. Но когато придружителите понечиха да измият свещената боя от лицето и ръцете ми, да ме намажат с благовонни масла и да надянат на шията ми венец от живи цветя, аз ги отблъснах:

— Вземете от брашното ми и изпечете хляба на боговете — казах им аз. — Изберете сред стадото ми животните за жертвоприношение. Раздайте щедри дарове, не забравяйте и най-бедните. Нека има жертвени танци и игри в чест на боговете, както изисква древният обичай. А аз бих искал да остана сам тази нощ. Занапред искам винаги да бъда сам каквото и да стане.

Все пак заповядах на двама авгури[1], на двама гадаещи по мълниите и на двама жреци, които извършваха жертвоприношението, да се погрижат за нощния обред — всичко трябваше да бъде извършено точно според обичая. Самият аз запалих тамян в стаята си, така че скоро тя се изпълни с гъстия дим на боговете. Легнах на тройно застланата си постеля и скръстих ръце на гърдите си. Луната светеше право в лицето ми.

Потънах в дрямка, но не спях, а усещах как натежават крайниците ми. В този полусън пред мен се яви черното куче на богинята, но то не лаеше яростно като преди, а ласкаво скочи на гърдите ми и заблиза с език страните ми. А аз говорех в просъница:

— Не се явявай пред мен в подземния си облик, богиньо! Ти ми даде богатство, за което не бях те молил. Даде ми власт, към която не бях се стремил. Но с никакви земни блага не можа да утолиш жаждата ми.

Черното куче изчезна, а с него се стопи и тревогата ми. И ето че на лунната светлина забелязах призрачната сянка, която ми се явяваше в такива нощи. Тя ми махна с ръка, но аз казах:

— И в небесния ти вид не мога да ти служа, богиньо!

Лунният призрак изчезна. Вместо него пред очите ми застана крилатата фигура на светлия ми дух хранител. По-красива и от най-красивите сред смъртните и по-жива от дарените с живот, тя седна на ръба на постелята ми с тъжна усмивка. Тогава аз казах:

— Докосни ме с ръка, позволи ми най-сетне да те позная, божество! Ти си единствената, за която мечтая! На всичко друго съм се наситил.

— Не! — промълви тя. — Ще дойде време и ти ще ме познаеш, но този миг все още не е настъпил. С всяка земна жена, която си обичал, ти всъщност си обичал мен. Ние с теб сме неразделни, макар да сме разлъчени. Но ще дойде време, когато ще те прегърна и ще те отнеса на силните си криле.

— Защо са ми силните ти криле? — възразих аз. — Ти, ти самата си ми нужна. Жадувам твоите ласки. Мечтая да те прегърна. И ако не в този живот, то в някой от бъдещите ще те заставя да се явиш пред мен в земен облик, за да мога да те гледам с човешки очи. Само заради теб пак ще се върна!

Но тя ме погали по шията с тънките си пръсти и каза:

— Какъв лъжец си, Турмс!

Гледах съвършената й хубост и не можех да се нагледам. Духът покровител беше тъй красив — и в подобието си на жена, и като дете на огъня.

— Кажи ми поне името си, за да зная коя си — помолих аз.

— Колко си ненаситен! — усмихна се с упрек тя. — Но над мен, дори и да знаеш името ми, не можеш да имаш власт. Впрочем не се страхувай! И името си ще ти прошепна, когато те взема в обятията си. Но ти ще го забравиш, щом се събудиш за нов живот, тъй като ушите ти ще се изпълнят със звъна на безсмъртието.

— Няма да го забравя — настоях аз.

— Но ти и предишния път го забрави — възрази тя.

Нямах сили да споря повече, опитах се само да протегна ръце и да я хвана, но макар да виждах пред себе си живия й облик, ръцете ми срещнаха пустота. Постепенно прозрачните черти на видението започнаха да отстъпват зад очертанията на предметите в стаята. Седнах на ложето и протегнах пак ръце към луната, сякаш исках да хвана светлината.

Скочих изведнъж и започнах да се разхождам напред-назад в отчаяние. Докосвах нещата в стаята, но нямах сила дори да ги повдигна. Обхвана ме ужас и забих с юмруци по бронзовия диск, за да повикам слугите или която и да е жива душа. Но дискът остана ням.

Събудих се с чувство на мъчителен страх. Лежах по гръб на постелята с все още скръстени на гърдите ръце. Усетих, че мога вече да се движа.

Сред аромата и дима от тамяна, под хладния блясък на луната усетих металния вкус на безсмъртието в устата си и ледения му полъх в ноздрите си. Студени пламъци се мятаха пред очите ми, остър вятър свиреше в ушите ми.

Пропъдих страха, скочих от постелята и се провикнах в пустотата на покоите си:

— Не се страхувам от теб, Химера[2]! Все още не е дошъл краят на моя живот и аз, Турмс, не съм безсмъртен, а съм човек като всички други!

Взех пръстената чаша, която стоеше в нозете на богинята, и започнах да вадя едно по едно камъчетата, за да си спомня. И всичко, което си спомних, записах така, както можах.

[1] Птицегадател, жрец в древния Рим, който предсказвал бъдещето по пеенето, полета и храненето на птиците. — Б.пр. ↑

[2] Чудовище в гръцката митология, което имало глава на лъв, тяло на коза и змийска опашка. — Б.пр. ↑

3.

Общопризнато е, че човешкият живот се дели на отрязъци с определена продължителност. След всеки отрязък човек се обновява и мислите му се променят. Някои смятат, че продължителността им е петдесет и пет месеца, според други е пет години и седем месеца. Но тази хорска вяра произлиза от желанието да се разпределят със сигурност нещата, а на този свят нищо не е сигурно. Хората са различни и отрязъците на човешкия живот — също. Както няма значение дали глиненият съд с камъчетата ще бъде поставен до главата на покойника, в краката му или сред жертвените дарове, така излишно е да се броят и човешките години по броя на тези камъчета. Някой отрязък може да продължи само три години и два месеца, а друг — цели десет години.

Но повечето хора никога не си правят труда да се наведат и да вземат камъче от земята в знак за завършек на някоя част от живота си. Ето защо разбирам близките на покойника, които изсипват кръгли камъчета в чашата му според годините и месеците на живота му. Тези камъчета говорят за възрастта му, но не казват нищо друго за него. Той е живял като обикновен човек и се е задоволил с това.

Както на отделните хора, така и на отделните народи са определени периоди, отрязъци от божественото летоброене. Ние, етруските лукумони, например знаем, че на дванадесетте етруски народа и на дванадесетте етруски града са предопределени десет големи божествени години, през които да живеем и да умрем. За по-лесно можем да кажем: хиляда години. Но божествената година невинаги е равна на сто години — някои божествени години са по-дълги, а някои — по-къси. Само за началото или края на даден отрязък можем да научим, защото ни се дава ясен знак, който не може да се сбърка.

Чрез знанието човек се опитва да постигне увереност, каквато не съществува. Ето защо гадателите сравняват вътрешностите на жертвените животни с глинени подобия на тези вътрешности, всяко едно означено с имената на боговете. Но гадателите не са богове и също могат да сбъркат.

Така и авгурите се учат от умението на старците да разбират смисъла на птичия полет, както и на формите на птичите ята. Но когато се сблъскат с непознат знак, за който не знаят нищо, те загубват ума и дума и започват да си измислят небивалици.

А що се отнася до другите оракули, които гадаят по мълниите и винаги преди буря се изкачват на свещената планина, за тях дори не ми се говори. Те са разделили небосвода и посоките на света между боговете и тълкуват по цвета и вида на мълниите, като с гордост предават законите на тази наука на наследниците си. Ала и те се заблуждават и тълкуват погрешно простия и ясен език на мълниите, без да чуват гласа на боговете в сърцата си.

Но аз мълча, защото така трябва да бъде. Всичко старее, руши се, изсъхва. Няма нищо по-тъжно от остаряло и пресъхнало знание. Погрешното човешко знание вместо божественото откровение…

Човек може да се научи на много неща, но изучаването не е знание. Основата на истинското познание е вродената проницателност и желанието да се умопостигне разума на боговете. Някога и аз, Турмс, пишех с пръчица на восъчна плочка. След като осъзнаех, че съм писал напразно, изтривах всичко и започвах отначало.

Но нима може да се унищожи написаното, макар и да се изтрие? Восъчната плочка си остава, дори и да изтрием всички писания.

Дали това не е всъщност най-ужасното затруднение на хората? Ще остане ли написаното, след като изтрием восъчната плочка? Рисунките също избледняват и времето ги разяжда, докато от тях останат само петна от цветове и бегли очертания по стените, тъй че никой вече не знае какво са представлявали. Бронзовата статуя може да бъде претопена и фигурата няма да я има вече. Но ще изчезне ли самата тя в нищото?

Има божествени вещи, в които е стаена сила, способна да изцели болен, ако той докосне някоя от тях. Има вещи, които предпазват от беди притежателите си. А също така и вещи, които предизвикват нещастия и носят проклятие. Има свещени места, които човек открива, макар да не са отбелязани с олтари или жертвени камъни.

Има и прорицатели, които виждат хора и събития от миналото, стига само да вземат някоя вещ в ръцете си. Но колкото и уверено да говорят те, за да спечелят хляба и зехтина си, никой не може да бъде сигурен кое в словата им е истина, кое е сън и кое — измислица. И те самите не знаят. За последното съм готов да се обзаложа, понеже аз самият имам такива способности.

Мога да кажа единствено, че нещо се запазва във вещта, която е била използвана дълго, обичана от притежателите си и която е била предназначена за добри или лоши дела. Нещо, което я прави повече от самата вещ. Но то е неясно като сън и е заблуда, макар и същевременно да е истина. Сетивата също лъжат, особено когато са подхранвани от страст. Страстта да виждаш, страстта да чуваш, да докосваш, да помирисваш, да вкусваш. Нещо може да бъде приятно, желано, жадувано в даден момент, а по-късно да се превърне в съвсем друго, противно, нежелано, без значение и смисъл.

Ето защо тези, които вярват единствено на сетивата си, са осъдени да блуждаят във вечно неведение.

Но всичко това пиша единствено защото съм стар и много по-спокоен, защото животът ми нагарча вече и нищо на този свят не може да запали огъня на страстта в сърцето ми. В младостта си бих писал по-различно. Но и онова, което бих написал като млад, би било също толкова истинско, както това, което пиша сега.

Но защо все пак пиша?

Пиша, за да мога да надвия този бяг на времето и да опозная самия себе си.

Нека написаното да е просто каприз, или игра, както и самият живот в най-добрия случай може да е само каприз или игра.

Но не бих изтрил написаното, а напротив, пиша всичко това на здрав пергамент, изработен от жилави тръстикови влакна. Пиша така, както помня. Пиша с червено или черно мастило — според настроението си. От дясно на ляво или от ляво на дясно, в зависимост от това коя посока ми се струва по-подходяща да изрази мислите ми. Пиша на гръцки за това, което преживях с гърците. На финикийски пиша за борбите, които водих против финикийците. Но за божествените дела пиша на собствения си език и своята си писменост.

Пиша, за да проникна сам в себе си. Ето, взимам в ръка първия камък, гладък и черен — и си спомням как и кога за първи път видях себе си такъв, какъвто наистина бях, а не такъв, какъвто мислех, че съм.

4.

Това се случи по пътя към Делфи[1], сред мрачни скалисти върхове. Още когато тръгвахме от брега, виждахме светкавиците, които проблясваха на запад и озаряваха далечните планини. Жителите на селото, до което се добрахме, се опитваха да ни вразумят да не продължаваме нататък. Есен е, казваха те, и скоро бурята ще връхлети. Тя може да срине камъни над тесните пътища, потоци ще прелеят и ще отнесат всеки пътник…

Но аз, Турмс, бързах за Делфи, за да чуя присъдата си от оракула. Атинските воини ме бяха спасили вече два пъти от явна гибел и ми бяха предложили убежище на корабите си, когато жителите на Ефес[2] искаха да ме убият с камъни. Та не сметнах за нужно да се съобразявам с бурята, още повече че местните хора преувеличаваха опасността й. Та те преживяваха от пътуващи странници, стремяха се да ги задържат, да им предложат храна и топла постеля, а на изпроводяк да им продадат всякакви дрънкулки, издялани от дърво, камък или кост. Нямах намерение да се вслушвам в предупреждението на тези хора. Не ме плашеха нито бурята, нито мълниите.

Изпепеляващо чувство на вина ме караше да продължа към планините. Бях сам, когато изведнъж настъпи мрак посред бял ден. Тежко се надвесиха облаците над планинските склонове. Засвяткаха мълнии. Гръмотевиците ехтяха и се застигаха. Струваше ми се, че човешкият слух не би могъл да издържи този грохот. Трясъците цепеха скалите наоколо. Заваля град, който израни до кръв кожата ми. Поривите на вятъра застрашаваха да ме отнесат в пропастта. Коленете и лактите ми се разкървавиха от острите камъни, по които пълзях. Но аз не усещах болка. За първи път през живота си изпитвах истински възторг. Без да осъзнавам какво правя, затанцувах по пътя към Делфи. Заслепен от мълнии, оглушен от гръмотевици, аз усетих как краката ми започнаха да подскачат и ръцете ми да се движат в ритъма на танц, който не приличаше на никой друг, той се раждаше от самия мен и живееше в мен. Цялото ми тяло танцуваше, обхванато от необяснимо ликуване.

Би трябвало с ужас да предусещам гнева на боговете за извършеното от мен зло — но вместо това ме изпълни чувство, че съм по-горе от всякаква вина. Мълниите, които се преплитаха над главата ми, ме поздравяваха, сякаш бях родният им син. Бурята ме приветстваше като сестра. Гръмотевиците, които се разкъсваха над долината, изсипваха потоци от камъни в моя чест.

Ето как за първи път опознах себе си и осъзнах, че съм неуязвим. Докато танцувах така по пътя към Делфи, от устата ми се изтръгнаха думи на непознат език. Не знаех какво означават те, но продължавах да ги пея. Повтарях ги някак по необходимост, също както понякога ми се беше случвало по-рано, когато се събуждах в пълнолунна нощ и виках с думи, които не разбирах. Мелодията на песента ми беше чужда, стъпките на танца ми бяха чужди, но в състоянието на възбуда, в което се намирах, те сякаш извираха от мен, макар да не знаех откъде се бяха взели.

Когато преминах последното възвишение преди Делфи, видях пред себе си кръглата долина, притъмняла и забулена от дъжда. Но в същия миг бурята спря, вятърът разгони облаците и ясно слънце озари делфийските дворци, статуи и светилища. Есенната земя искреше от сребристите капки и топящите се зърна град. Кълна се, че никога по-рано не бях виждал такава сочна и ярка зеленина като зеленината на свещените лаврови дървета около Делфийския храм! Без чужди указания намерих свещения извор, смъкнах от рамото си кожената торба, съблякох изкаляните си дрехи и се гмурнах в пречистващата бълбукаща вода. Дъждът беше размътил езерцето, но водната струя, бълвана от бронзова лъвска глава, изми тялото ми. Излязох навън обнадежден и се изсуших на слънце. Цялото ми тяло гореше в свещен възторг и аз не сещах студ.

През това време към мен се приближиха служители от храма, облечени в дълги дрехи и с жречески превръзки на челата. Аз вдигнах очи към тях и видях черната скала, която ми се стори по-величествена и от самия храм, и черните птици, които се виеха след бурята над пропастта. Не беше трудно да се досетя, че на това място се изпълняват смъртни наказания, че оттам хвърлят в пропастта обречените, чиято вина с нищо не може да бъде изкупена. Затичах се към храма, който беше на върха на хълма, по терасите, покрай статуите и паметниците, без да търся свещената пътека.

Когато застанах пред храма, сложих ръката си върху огромния жертвеник и възкликнах:

— Аз, Турмс от Ефес, се предавам на милостта на боговете и чакам присъдата си от оракула.

От предната част на храма ме гледаха статуята на Артемида, заобиколена от ловните си хрътки, и статуята на Дионис, облечен в празнични одежди. Разбрах, че това е само началото. Служителите на храма се опитваха да ме прогонят и да ми попречат да докосвам жертвеника. Но аз се измъкнах от ръцете им и се втурнах към храма. Без да се задържам в първото помещение, изтичах покрай огромните сребърни урни, покрай фино изваяните статуи и богатите дарове и се устремих към вътрешността на храма. Там на скромен жертвеник гореше вечният огън и до него видях Пъпа на земята[3], окаден с вековни сажди. Положих ръка върху този свещен камък и се оставих на милостта на боговете.

От докосването до свещения камък по дланите ми плъзна необяснимо блаженство, което се разля по цялото ми тяло. Огледах се наоколо без страх. Видях изтритите от времето каменни стълби, които водеха към пукнатината между скалните стени. Видях свещената гробница на Дионис. Видях орлите на върховния бог над главата си в полумрака откъм вътрешната част на светилището. Почувствах се в безопасност. Тук служителите на храма не можеха да ми попречат. Тук смееха да влизат само посветените — делфийските жреци, вестителите на боговете.

Но те се бяха притекли вече, за да разберат какво бе предизвикало шума — четирима служители, старци, изпълнени с благочестие. С влизането си те затягаха превръзките на челата си и гласяха наметките си. Лицата им бяха намусени и очите им — подути от сън. В навечерието на зимата, а още повече веднага след такава буря те изобщо не очакваха посетители. С вмъкването си в храма аз бях нарушил покоя им. Докато лежах така, обгърнал с две ръце Пъпа на земята, те не можеха да ме прогонят. Бяха безсилни пред мен. Нито един от тях не би посмял да ме докосне и с пръст дори, без да знае що за човек съм.

Обсъдиха нещо с тих, злобен шепот и най-накрая запитаха:

— Ръцете ти изцапани ли са с кръв?

Побързах да ги уверя, че не бях пролял ничия кръв. Това ги успокои доста, тъй като в противен случай би се наложило да се пречисти целият храм.

— Съгрешил ли си пред боговете?

Замислих се за миг и отговорих:

— Пред боговете на Елада аз съм безгрешен. Дори се намирам под покровителството на девствената богиня — сестрата на вашия бог.

— Тогава кой си ти и какво искаш? — ядно ме заразпитваха жреците. — Защо се явяваш тук с танца на бурята и как смееш без разрешение да се къпеш в свещените води? Защо дръзваш да нарушаваш обичаите и порядките в храма?

За щастие не ми се наложи да отговарям на тези въпроси, тъй като в храма пристъпи Пития, поддържана от двете си прислужници. Тя беше все още млада жена. Откритото й лице ми се стори ужасно, зениците й бяха разширени и тя пристъпваше несигурно. Погледна ме така, сякаш ме беше познавала цял живот, страните й поруменяха и от устните й се изтръгна едва разбираем възглас:

— Най-сетне дойде, дългоочаквани! Пристигна с танц и уми омърсеното си тяло в свещения извор! Познавам те, о, дете на луната и син на морския конник, заченат в недрата на морска раковина! Ти дойде от запад…

Прииска ми се да я поправя и да й кажа, че греши, тъй като бях пристигнал от изток, от Йония. Бях пристигнал, носен от бързите платна и яките мишници на гребците на бойния кораб, който ме пренесе през морето. Но думите й ме развълнуваха.

— Наистина ли ме познаваш, о, веща Пития? — попитах аз.

С безумен смях тя се приближи към мен, макар че прислужниците й се опитваха да я възпрат, и каза:

— Дали те познавам! Стани и ме погледни в лицето!

Откритото й лице беше тъй страшно, тъй неумолимо, че пръстите ми се разтвориха от само себе си и аз пуснах Пъпа на земята, станах и отвърнах на погледа й. Стори ми се, че чертите на лицето й се променят по причудлив начин. Отначало познах в облика й нещо от лицето на Диона — тази, която ми подхвърли ябълка, върху чиято кора беше изрязано с нож името й. После чертите на Диона започнаха да се променят и аз познах в новото лице Артемида Ефеска, същата като на черното изображение, изпратено преди векове от небесата. Но лицето се промени още веднъж и третият образ само се мярна пред мен и се превърна в сянка, след което отново видях безумните очи на пророчицата.

— И аз те познавам. Пития! — крещях аз.

Ако не бяха прислужниците, тя би се хвърлила в обятията ми. Но успя да освободи само лявата си ръка и докосна с нея гърдите ми. Почувствах как ме пронизва силата, която извираше от нея.

— Този юноша е мой — каза Пития. — Не е важно дали е посветен или не. Оставете го. Каквото и да върши, то е единствено по волята на боговете, а не по негова. Той в нищо не се е провинил.

Но жреците се посъветваха с недоволен вид и възразиха:

— Никой бог не говори сега чрез устата й, защото тя произнесе тези думи, без да е седнала на свещения триножник. Откровението й не е истинско. Отведете я.

Но прислужниците бяха безсилни да удържат Пития. Тя крещеше сякаш извън себе си:

— Виждам дима на страшен пожар зад морето! Виждам сажди по ръцете на този човек! Със сажди е покрито и лицето му, а гърбът му е опърлен от огън. Но аз го очиствам от скверността. От днес нататък той е чист и свободен. Нека сам избира пътищата си! Вие нямате власт над него.

Това бяха единствените думи, които тя произнесе свързано — след това тялото й започна да се гърчи, на устата й изби пяна и тя падна покосена в ръцете на прислужниците, като издаваше нечовешки вопли. Те я изнесоха, а жреците, обзети от свещен трепет, ме обкръжиха и ми заговориха един през друг:

— Ще се посъветваме още, но не се бой: пророчицата те очисти… Явно е, че си белязан от боговете, щом само появяването ти предизвика у нея свещения екстаз! Не можем да запишем в скрижалите думите й, тъй като тя не ги произнесе от триножника, но ще ги съхраним в паметта си.

В знак на благосклонност те намазаха стъпалата ми и дланите ми с пепел от лаврово дърво, горящо на олтара, и ме съпроводиха до вратата на храма, където заповядаха на слугите да ме нахранят и напоят. Слугите донесоха мокрите ми дрехи и кожената торба, които бях оставил при свещения извор, и тези, които забелязаха, че наметалото ми е изтъкано от фин вълнен плат, разбраха, че не съм съвсем обикновен човек. Още повече се убедиха в това, когато развързах торбата си и им дадох кесия, пълна със златни монети, сечени в Милет[4], на които имаше лъвска глава и сребърни монети с изображението на пчели — сечени в Ефес. Подадох им и пълномощните си писма — две восъчни таблички, захванати помежду си с печат. Жреците обещаха да ги прочетат, а след това да ме извикат на беседа. Слугите ме заведоха в просто обзаведена стаичка и ми дадоха съвети как да започна да постя и да се пречиствам, за да бъдат невинни езикът ми и сърцето за следващата ми среща с жреците.

[1] Светилище на Аполон във Фокида, където се е намирал знаменитият оракул на древна Гърция и се провеждали Питийските игри. — Б.пр. ↑

[2] Крайбрежен град в Кария, един от главните търговски центрове на древността. — Б.пр. ↑

[3] Омфал, монолитен камък в Делфи, смятан за център на земята. — Б.пр. ↑

[4] Древен град на брега на Мала Азия, заселен с гърци. В VIII в. пр.хр. се превръща в град-държава и изиграва значителна роля като търговски център. — Б.пр. ↑

5.

Планината почти скриваше в сянката си делфийския стадион, но забелязах как блесна хвърлено копие над празната писта за надбягвания. То прелетя мълниеносно и потъна в сянката. Този миг се запечата в душата ми като предчувствие и съдбовен знак. След това видях млад мъж на моите години, но с по-жилаво тяло от моето, който тичаше с леки стъпки към копието си, забито в земята.

Аз тичах наоколо и го наблюдавах. Лицето на копиехвъргача беше намусено и враждебно, на гърдите си имаше огромен белег, а краката му бяха извънредно мускулести и възлести. При все това тялото му излъчваше красота и увереност, които изглеждаха тъй естествени, че в очите ми той изглеждаше като най-прекрасния връстник, когото някога бях срещал.

— Тичай с мен! — подканих го аз. — Уморен съм да се състезавам сам със себе си.

Той заби копието обратно в земята и застана на старта за надбягвания.

— Хайде! — извика той и двамата хукнахме с всички сили.

Понеже изглеждаше по-тежък от мен, мислех, че ще го победя с лекота. Оказа се, че той тича много бързо и трябваше да се напрегна, за да успея най-накрая да пристигна две крачки преди него до крайната линия.

И двамата се бяхме задъхали, но се опитвахме да го прикрием.

— Бягаш добре — каза ми той. — Хайде да хвърлим и копие: да видим кой е по-добър.

Копието му беше тежко, от тези, които се използват в Спарта. Взех го и се опитах да преценя теглото му. За мой срам трябваше да призная, че съм свикнал с по-леки копия, след което се засилих и го хвърлих с всички сили. Копието полетя и падна дори по-далече, отколкото бях очаквал. С тържествуваща усмивка изтичах, извадих копието и отбелязах мястото, където беше паднало; усмивката все още играеше на устните ми, когато върнах оръжието на собственика му. Но тя замръзна, когато видях, че той го хвърли на една дължина на копието по-далече от мен.

— Чудесно хвърляш! — признах аз с възхищение. — А не би ли искал да се състезаваме на скок? Ти си по-тежък от мен и май няма да успееш да ме победиш.

Но скокът ми беше съвсем малко по-дълъг от неговия. Без да продума, той ми показа диска. Първо хвърлих аз, но дискът на противника ми прелетя със свистене като сокол и остави моя знак далече за себе си. Съперникът ми се усмихна и каза:

— Нека борбата да разреши спора ни!

Без много да го оглеждам, усетих, че нямам желание да се боря с него. И не от страх, че той ще се справи лесно с мен, а просто от нежелание да го докосвам, да го захващам с ръце и той мен… В погледа му, дори когато се усмихваше, проблясваше зловеща искра, която ме караше да се чувствам някак странно.

— По-силен си от мен — казах аз. — Признавам се за победен.

Разделихме се и без да разговаряме повече, продължихме да се упражняваме в различните краища на празния стадион. Когато най-накрая се насочих към разлетия и прелелия от есенния дъжд ручей, той тръгна след мен с колеблива крачка. Измихме се мълчешком и се натрихме с чист пясък. Изведнъж, без да ме поглежда, той каза:

— Не би ли ми натрил гърба с пясък?

Аз натърках добре гърба му, а след това и той моя, и то така силно, че щеше да ми смъкне кожата. Измъкнах се с вик от ръцете му и го наплисках с вода от ручея. Той се усмихна, но не продължи детската ми игра. Спрях се и посочих белега на гърдите му:

— Воин ли си?

— Спартанец съм! — отвърна ми с гордост той.

Отговорът му засили и без това горящото в мен любопитство, тъй като за първи път срещах лакедемонец[1]. При това той съвсем не изглеждаше толкова свиреп и груб, както обикновено се очаква да изглеждат жителите на Спарта. Знаех, че градът им не е заобиколен от градски стени, тъй като спартанците смятаха, че най-добрата защита за града са самите те. Но знаех също, че те не смееха да напускат родината си сами, а само в отряди или с войска, на поход против враговете си. Той сякаш разгада мислите ми, защото обясни:

— Както и ти, и аз чакам присъдата на оракула. Нашият цар Клеомен, който ми е чичо, сънува лош сън за мен и ме отпрати от Спарта. Аз съм потомък на Херакъл…

Искаше ми се да му кажа, че съдейки по нрава на Херакъл и по събитията в живота му, не е трудно да се предположи, че той сигурно има хиляди потомци, пръснати по света. Но внушителната осанка на новия ми млад познат ме накара да обуздая присъщата йонийска насмешливост в характера си и да замълча.

По собствен почин той ми разказа цялото си родословие и най-накрая заяви:

— Баща ми е Дорией, известен навремето си като най-прекрасният мъж в Спарта. И той като прародителя си събуждал много завист в родината си и затова му се наложило да тръгне на запад, за да си основе нова родина в Италия или Сицилия. Някъде из тези земи е паднал в бой преди много години. — Той смръщи застрашително вежди и додаде: — Защо си се вторачил така? Дорией е истинският ми баща. Ето защо имам пълно право да използвам името Дорией, намирайки се извън Спарта, стига да искам. Моята майка ми разказа за него още преди да бях навършил седем години, след което бях взет за държавен възпитаник. Законният ми баща не е могъл да има деца. Така че той изпратил Дорией тайно при майка ми. В това няма нищо странно. Законните съпрузи в Спарта също преспиват със съпругите си крадешком. Всичко това е чиста истина и аз никога нямаше да съм прокуден от Спарта, ако баща ми не беше Дорией.

Бих могъл да прибавя, че още от Троянската война насам спартанците са имали причини да се отнасят с недоверие към прекалено красивите мъже и жени, но разбрах, че подобни думи биха наранили незаконния отрок на Дорией. Не се искаше много разум, за да се проумее това, още повече, че и моят произход беше забулен в мрак.

Облякохме се мълчаливо на брега на ромолящия ручей. Кръглата делфийска долина в краката ни тънеше в сумрак. По склоновете на планината играеха, ту алени, ту морави, отблясъците на залеза. Чувствах как нозете ми омекват от умора. Бях чист, бях жив, бях силен. Чувствах, че в сърцето ми се заражда искрена привързаност към чужденеца, който беше приел да се състезава с мен, без да ме попита кой съм и откъде съм.

Когато слизахме по пътеката между скалите, водеща до постройките около храма, той често ми хвърляше погледи и най-накрая продума:

— Макар ние, лакедемонците, да не изпитваме желание да общуваме с чужди за нас хора, ти ми допадаш. Сам съм, а самотата ми тежи — свикнал съм още от малък да бъда заобиколен с връстници. Като изгнаник не съм свързан със законите и обичаите на народа си, но те все още ми тежат като окови. Бих предпочел да бях загинал на война и името ми да е написано на надгробен камък, отколкото да живея тук сега!

— И аз съм сам — казах му аз. — Дойдох в Делфи по собствено желание — или да бъда опростен, или да умра. Нямаше никакъв смисъл да живея, обричайки на проклятие града си и цялата Йония[2].

Той ме погледна недоверчиво изпод мокрите къдри на челото си.

— Но не бързай да ме съдиш — допълних аз. — Самата Пития изпадна в свещен екстаз пред вида ми и ме освободи от вината ми. Нямаше нужда да дъвче лаврови листа, да се замайва от изпаренията на пукнатината. Дори и без триножника тя ме обяви за невинен.

Йонийската недоверчивост и собственото ми възпитание ме подтикнаха, след като се огледах внимателно, за да се убедя, че никой не би могъл да ме чуе, да прибавя с усмивка:

— Струва ми се, че тя не е безразлична към мъжете. Няма и съмнение, че е избраница на боговете, но сигурно понякога за жреците е трудно да открият свещен смисъл в безумните й слова.

Ужасен, Дорией вдигна ръце, сякаш да отблъсне думите ми.

— Нима не вярваш в пророчицата? — попита той. — Знай, че ако богохулстваш, не искам да имам нищо общо с теб.

— Не се безпокой — възразих аз. — Всичко на този свят си има две страни — едната е зрима, а другата — незрима. Ние, йонийците, имаме навика да се шегуваме с боговете и да разказваме за тях врели-некипели. Това обаче не ни пречи да им служим ревностно и да им принасяме жертви. Земният облик на оракула извиква съмнение в мен, но това не ми пречи да го призная и да приема присъдата му, дори да означава за мен сигурна смърт. Човек се нуждае от вяра…

— Не те разбирам — отговори ми озадачен Дорией.

При тези думи ние се разделихме, но след няколко дни той дойде при мен, хвана ме за ръка и ме попита:

— Не си ли ти онзи мъж от Ефес, който подпали лидийския храм в Сарди[3] и предизвика страшния пожар в града?

— Да, това е моето престъпление — признах аз. — Аз, Турмс от Ефес, съм виновен за пожара в Сарди.

За моя изненада бадемовите очи на Дорией грейнаха от възторг, той ме затупа по рамото и взе да ме възхвалява:

— Как така виновен? Та ти си елински герой! Нима не знаеш, че искрите на пожара в Сарди подпалиха въстанието в цяла Йония — от Хелеспонт до Кипър?

Думите му ме накараха да се ужася — не бих могъл да си въобразя по-голямо безразсъдство.

— В такъв случай йонийците са безумци — казах. — Вярно е, че когато пристигнахме по морски път от Атина, ние нападнахме града. Три дни се щурахме около стените му, но не успяхме да завладеем Сарди — тъй здрави са те. Повече не се и опитвахме, а ударихме на бяг — и то още по-бързо, отколкото на идване. Персийските отряди избиха много от нас, в мрака дори се избивахме помежду си…

— Не — продължих. — Този поход в никой случай не би могъл да се нарече геройски. Случи се дори и това, че попаднахме на нощния празник на жените на града, който те провеждаха до стените му. Мъжете им излязоха да ги защитят и избиха още повече наши хора, отколкото самите перси. Тъй безславно свърши жалкият ни поход!

Но Дорией поклати възмутено глава и каза:

— Войната си е война и никога не е срамно човек да загине за родината. Не говориш като истински елин!

— Аз не съм истински елин — отговорих. — Преди много години се озовах в незнайна за мен местност край Ефес, под клоните на един дъб, разцепен на две от мълния, а около мен се валяха мъртви или полумъртви овце. Овенът на стадото, все още жив, ме бутнал с рогата си и ме свестил. Дрехите ми бяха изгорели и мълнията беше оставила черен белег на тялото ми. Но Зевс Гръмовержеца не можа да отнеме живота ми с мълнията си, макар и да се опита.

[1] Лакедемон — другото име на Спарта. — Б.пр. ↑

[2] Област на западното крайбрежие на Мала Азия, близо до Лидия и Кария, с островите Хиос и Самос и с дванадесет града: Хиос, Еритрея, Теос, Колофон, Ефес, Самос, Приема, Милет, Фокея, Клазомене, Лебедос и Миунт. — Б.пр. ↑

[3] Столица на Лидийското царство. С разрушаването на града през 498 г. пр.Хр. започва въстанието на йонийските гърци против персите. — Б.пр. ↑

6.

Зимата беше настъпила, когато най-сетне получих заповед да се явя пред четиримата жреци на делфийския храм. Бях отслабнал от дългия пост. Тялото ми беше изнурено от физически упражнения и изобщо се чувствах тъй пречистен, та чак треперех от отмаляване. Жреците на храма започнаха отново да ме разпитват с подробности, както беше обичаят на тези старци. Накараха ме да разкажа отново всичко, което знаех за въстанието в Йония и за екзекуциите на наложените от персите тирани или за изгнанието на техните наместници.

— Самият аз съм свидетел единствено на прокуждането на Хермадор — им казах. — Дори не го хвърлихме от градските стени, а го изпроводихме до градските врати, които извеждат на пътя към Сарди. Изиграхме танца на свободата, но не вдигнахме ръка над Хермадор, макар че разрушихме дома му. Всъщност изгонихме го само заради това, че той беше най-добрият и най-справедлив сред жителите на Ефес, а не задето бе персийски наместник в града ни. Казахме му, че като истински жители на Ефес не можем да понасяме някой да е по-добър от нас самите. Той наистина нямаше място сред нас.

Жреците кимнаха и казаха:

— За всичко това ние знаем не по-зле и от самия теб. Но продължавай да разказваш — необходимо ни е да сравним твоите показания с тези, които сме чували от други.

И аз им разказах за нашия безславен поход към твърдината на персийския сатрап — Сарди, а най-накрая прибавих:

— Артемида Ефеска е велика богиня и аз съм се обрекъл на нея, тъй като тя се застъпи за мен, когато се оказах пред Ефес, ударен от мълния. Но черната богиня Кибела през последните няколко години се бори с гръцката Артемида за властта над елините. Йонийците са лекомислен народ и лесно се очароват от всичко ново. Ето защо по време на персийската власт много йонийци пътуваха до Сарди и принесоха жертви на Кибела. Те дори взеха участие в някои от срамните ритуали в чест на лидийската богиня. Когато тръгвахме на военен поход от Атина, на мен, както и на всички мъже около мен ми беше дадено да разбера, че войната не е само срещу персите, а преди всичко на свещената девственица срещу черната богиня.

— Мислех, че извършвам подвиг — продължих с по-силен глас, — когато запалих храма на Кибела. Не беше моя вината, че точно тогава се вдигна силен вятър и разнесе огъня по съседните покриви, покрити с тръстика. Пламъците стигнаха до самите градски врати и изгориха целия град. Носените от бурята, пламтящи тръстики обгориха гърдите и хълбоците ми. В града загинаха много от жителите му: огънят се разпространяваше с такава бързина, че не всички успяха да се хвърлят в реката.

Разказах им и за бягството ни и за сблъсъците ни с персите. След като се уморих да говоря, аз заключих:

— Но вие имате восъчните плочки, които ви дадох. Разбийте печата и ги прочетете — може би те ще ви накарат да повярвате на това, което ви разказах.

— Печатът е счупен и плочките са прочетени — казаха те, — така че за бунта в Йония и похода към Сарди имаме достоверни сведения. Това, че ти разказваш за разбойническия ви набег, без да се хвалиш, а със съжаление, говори в твоя полза. Намират се глупци, които възхваляват нападението като велик елински подвиг. Но подпалването на храм — дори да е на омразната ни азиатска Кибела — е осъдително. Ако хората започнат да подпалват храмове само защото не обичат някои божества, много скоро и боговете на Елада няма да са в безопасност.

По моя молба те прегледаха още веднъж восъчните плочки, след което ми позволиха да ги прочета със собствените си очи. Първото писмо гласеше следното:

Артемизия от храма на Артемида в Ефес поздравява свещения съвет на жреците от храма на Аполон в Делфи.

Като носителка на одеждите на девствената богиня познавам най-добре облика, с който тя се явява в Ефес, и жертвите, които иска от нас. Мога да потвърдя, че приносителят на настоящото писмо, Турмс от Ефес, има пълното благоволение на богинята. Затова с доверие го пращам под покровителството на брата на богинята — Аполон. Нека оракулът да му даде опрощение, тъй като този човек не е извършил зло, а по-скоро добро. Самата богиня го е държала за ръка, когато той е хвърлил запалена факла в храма на прокълнатата от нас. Виждате, че той е красив младеж. Веждите му са прелестно извити, а устата му е ведро усмихната. Същият се втурна в храма на богинята преди години, замаян от мълнията. Овчарите го бяха подгонили и искаха да го съборят с тоягите си. Но пред него летеше гълъбово ято и слабините му бяха вързани в препаска от вълната, която момичетата ни бяха проснали върху храстите около извора, посветен на Зевс. Той не знаеше какво върши, но Гръмовержецът го беше облякъл и Артемида го взе под покровителството си. Ако в нрава му има слабости, ако той има навика да се присмива лекомислено, извинете тези негови недостатъци и ги отнесете към младостта му. Самият той няма вина за това, че не е възпитан както трябва. За това е виновен този, който го откупи от нас — Хераклит[1] от рода на Кодрос, за когото казват, че е мъдър мъж, въпреки че е злъчен. Когато момчето дойде в храма, Хераклит играеше на зарове с децата пред вратата му. Той изплати загубите от убитите овце и откупи момчето. Но преди една година, по време на въстанията, довели до свободата, същият този Турмс заслужи с героичните си дела и сега е свободен мъж във всяко отношение, както всеки свободен гражданин на града ни.

Хераклит е един от старците, които връчват свитъци със свои мисли на храма. От неговия свитък се вижда, че това е мъж, който не вярва нито на очите си, нито на ушите си. Той няма вяра дори и на Омир. Хвали се, че е по-умен от десет хиляди души, но гражданите на Ефес му нямат доверие. Ала дори и Хераклит ще повярва на Пития, ето защо бъдете здрави и съдете справедливо момъка. Той е добър младеж.

Втората восъчна плочка пък гласеше следното:

Епенид, упълномощен от съвета на старейшините на Ефес, изпраща почитанията си на пресвещения оракул от Делфи и на жреците от храма на Аполон.

По молба на всепожертвувателния ни владетел изискваме да произнесете справедлива присъда над приносителя на писмото, Турмс, този богохулник, размирник и подпалвач на храмове. Опожаряването на Сарди е възможно най-лошото, което можеше да се случи на Йония. Треперим пред гнева на великия цар. Това дело с нищо не може да бъде поправено. Позволихме на размирниците да последват атиняните до Сарди, защото не можехме да ги възпрем и се надявахме персите да ги убият. След като тези размирници напуснаха града, властта бе поета от по-достойни мъже. Тъй голяма е омразата, предизвикана от вълненията, че се наложи да влезем в бой със същите размирници, когато те се върнаха пред вратите на града ни. Бяха се върнали, подгонени обратно от персите, и имаха наглостта да осрамят с хулни думи жените ни. Затворихме вратите пред тази паплач и им рекохме да се махат, накъдето им видят очите. Но Аристагор от Милет ни заплашва, че има намерение да завладее града ни. Ние искаме единствено мир. Нима трябва да водим война срещу персите или срещу своите, без да желаем това?

За всичко са виновни лошите нрави на младежта и прекомерната гордост. Но какво да се прави, щом дори и мъдреците на Йония изкореняват вярата в боговете. И Хераклит е богохулник. Когато поискахме помощ от него, той ни каза да се обесим. Той проповядва, че всичко се ражда от огъня и отново се връща в огъня по пътя надолу. Ако не бяха тези негови бълнувания, може би Турмс нямаше да подпали храма на лидийската Кибела.

Живеем в тежки времена. Ето защо трябва да осъдите на смърт този Турмс и да го хвърлите от скалата на обречените, за да не причинява повече вреди на града ни. Разберем ли за смъртта му, ще ви изпратим триножник от чисто сребро за храма. Имаме превъзходни майстори.

Щом прочетох това злостно писмо, което би трябвало да бъде в моя защита, аз казах:

— Нима тези страхливци мислят, че биха могли да омилостивят персите! Не, те са също тъй застрашени, както който и да е йонийски град. Все едно какъв е произходът ми — радвам се, че не съм родом от Ефес!

Щом произнесох тези думи, изведнъж се почувствах объркан. Жреците забелязаха това и ме попитаха:

— Откъде си родом?

— Мълнията ме удари пред портите на Ефес. Друго нищо не зная за себе си. След всичко това бях дълго време болен.

— Не лъже ли езикът ти? С чисто сърце ли говориш? — попитаха ме строго те.

Думите им ме смутиха. Животът ми не би струвал и пукната пара, ако бих могъл да го запазя само с измама и лъжа. Ето защо направих признание:

— Дълго време действително не помнех нищо. Когато паметта ми се възвръщаше, спомените ми бяха тъй нетърпими, че ми се искаше да забравя всичко отново. По пълнолуние сънувах странни сънища, сякаш живеех в далечен непознат град сред хора, които ми бяха по-близки от тези, с които живеех наяве. Такива сънища ме преследват и до ден-днешен, тъй че понякога ми е трудно да преценя кое е сън и кое — истина.

Продължих да говоря, подбирайки внимателно думите си:

— Аз съм бежанец от Сибарис[2], един от онези, които бяха изпратени преди падането на града към Милет. Бях десетгодишен. Точно десетгодишен — сигурен съм в това, тъй като учителят ми Хераклит събра сведения за мен в Милет. Когато вестта за гибелта на Сибарис достигна до Йония, жителите на Милет остригаха косите си в знак на скръб. Но след време косите им отново пораснаха и те забравиха за доброто, което бяха видели някога от Сибарис. Започнаха да ме бият, искаха да направят от мен първо пекар, а по-късно — овчар. Помня, че избягах от Милет накъдето ми видят очите, само и само да се махна оттам. Най-накрая бях ударен от мълния под дъба, пред вратите на Ефес.

Жреците вдигнаха ръце в недоумение и започнаха отново да се съветват:

— Що за объркан разказ! Турмс не е гръцко име и не означава нищо на гръцки. Но той в никакъв случай не е син на някой роб, щом са се постарали да го изведат от Сибарис. Четиристотинте семейства от града са знаели какво правят. Разбира се, синовете на знатните варвари получаваха гръцко образование в Сибарис, но ако Турмс е варварин, защо не са го изпратили обратно в родината му, а вместо това го изпращат с хората, тръгнали към Милет?

Самочувствието ми се вдигна при вида на четиримата старци, които се мъчеха да разгадаят миналото ми и търкаха в недоумение челата си, стегнати с превръзките на посветените.

— Погледнете ме добре! Та нима лицето ми е лице на варварин?

— Откъде бихме могли да знаем? Дрехите ти са йонийски. Обучението ти е гръцко. А що се отнася до лицето ти, то е само едно от безбройните лица на земята. Хората се познават не по лицата, а по дрехите им, косите, брадите, говора… — Жреците замигаха и отвърнаха очи от мен.

Усетих нов прилив на сили. Сякаш свещена топлина се разля по тялото ми и пред очите ми заиграха свещени огньове. Погледът ми пронизваше четиримата жреци и аз виждах, че те са уморени: тъй уморени от усилието да разбират най-добре човешките души, че вече и сами не вярваха на себе си. Усещах, че нещо в мен е по-силно от тях.

Зимата настъпваше. Време беше богът на Делфи да се отправи към далечния север, към земята на езерата и лебедите, и да остави владението си във властта на Дионис. Морето бушуваше, корабите бързаха да намерят пристан, а в Делфи престанаха да идват странстващи богомолци и поклонници. Жреците на храма копнееха за отдих, за топлината, излъчвана от разпалените въглени, и за зимния си сън, тежък като смъртта.

— О, мъдри старци! — замолих ги аз. — Имайте милост към себе си: нека излезем навън, на открито и да потърсим знак от небесата.

Излязохме на свеж въздух, обгърнати в наметките си, и започнахме да се вглеждаме в навъсеното небе. Изведнъж над главите ни плавно се завъртя синьо гълъбово перо.

— Ето моя знак! — радостно обявих аз.

После се досетих, че над нас бе прелетяло гълъбово ято, тъй че перото не беше паднало съвсем изневиделица. И все пак това беше знак. Старците ме наобиколиха.

— Гълъбово перо! — възкликнаха те в изумление. — Гълъбът — това е птицата на родената от вълните Киприда. Вижте — сякаш самата Афродита озари лицето на този човек със златисто сияние!

Внезапно връхлетя вятър и заплющя в дрехите ни, за миг дори сякаш щеше да ни събори. Над мрачните планински върхове на запад просветна мълния, а след миг изтрещя силен гръм, повторен деветократно от ехото над делфийската равнина.

Постояхме там още известно време, но нищо друго не се случи. Жреците се върнаха в храма и ми заповядаха да чакам до входа му. Прочетох мисли на седемте мъдреци, издълбани в стените на храма. Разгледах сребърното блюдо на Крез. Взрях се в лика на Омир. Димът от вечния огън на жертвеника ухаеше приятно на лаврови листа и гъделичкаше ноздрите ми.

След като се посъветваха, жреците на делфийския храм дойдоха отново при мен и изрекоха следните думи:

— Турмс от Ефес! Свободен си и можеш да отидеш където пожелаеш. Боговете ни дадоха знак. Пития произнесе словата си. Ти изпълняваш волята на боговете, а не своята. Служи, както и преди си служил, на Артемида и принасяй жертви на Афродита, която те е спасила от смърт. Но делфийският бог не те покровителства. Той не те осъжда, но и не приема да изкупи вината ти. Нека я носи Артемида Ефеска, която те е изправила срещу азиатската богиня.

— Къде да отида? — поколебах се аз.

— Тръгни на запад — отговориха ми те. — Тъй каза Пития.

— Това ли е волята на вашия бог? — не скрих разочарованието си аз.

— Не! — завикаха те. — Нима не разбра, че делфийският бог не е твой покровител. Той нищо не ти заповядва и нищо не ти забранява. Съветваме те единствено от добра воля.

Помислих си: дванадесет града в Йония се бунтуват против персите. На изток настъпва зората на свободата. Не ще мине много време, и Ефес отново ще отвори вратите си на бунтовниците. Макар да вярвах в това, премълчах, за да не дразня старците.

— Не съм посветен в тайнствата на Артемида — произнесох аз. — Но веднъж по пълнолуние, когато преспах по волята на жрицата в храма на бързоногата, тя ми се яви в съня ми с черното си куче. Яви ми се в подземния си облик на Хеката и ми откри, че ме очаква богатство. Когато това се сбъдне, ще ви изпратя дарове за храма.

— Не, никакви дарове не искаме от теб, Турмс! Недей да пращаш дарове на делфийския бог!

Те дори ми върнаха кесията със златни и сребърни монети, като отделиха само малка сума за разходите по моето пребиваване в Делфи. Останах загадъчен в очите им, та ми върнаха дори и персийския щит със златен обков, който носех със себе си. Атиняните го бяха придобили по време на похода си към Сарди и го бяха поверили на мен — да го принеса като дар на Аполон, делфийския бог.

[1] Хераклит от Ефес (ок. 554–483 г. пр.Хр.) — гръцки философ, виждал първоосновата на света в постоянното движение и промяна. — Б.пр. ↑

[2] Ахейска колония на брега на Тарентския залив, разрушена през 510 г. пр.Хр. по време на войните със съседния Кротон. — Б.пр. ↑

7.

Аз бях свободен, но Дорией все още не беше получил отговор от жреците на храма. Прекарвахме дните си в близост до светилището и от скука дълбаехме имената си по камъните. Наоколо имаше вековни скали, пред които хората се бяха кланяли на подземните богове хиляди години преди Аполон да се яви в Делфи.

Дорией шибаше камънаците с върбови клонки и повтаряше отегчено:

— Аз съм воин и съм роден за битки… Омръзна ми да чакам, да става каквото ще! Учили са ме да бъда с другарите си! А тук от безделие и самота в главата ми се въртят всякакви печални мисли… Усещам как губя вяра в оракула и в изветрелите му жреци, които преживят лаврови листа. Делото ми е военно, а не божествено. По-скоро здравият меч би го разрешил…

— Позволи ми да бъда твой оракул — казах аз. — Времената са бурни. Тръгни с мен на изток, зад морето — в Йония! Там всеки изкусен воин се посреща с разтворени обятия. Ще те сложат начело на отряд смелчаци. Чака те велика слава и богата плячка. — Помълчах и добавих — Цяла Елада ни обещаваше помощ, но само от Атина изпратиха двадесет кораба, които обаче се прибраха след неуспеха ни при Сарди.

Дорией възрази вяло:

— Ние, спартанците, не обичаме морето и това, което става по моретата, не ни засяга. Помня, миналата зима при нас пристигна вашият Аристагор Милетски. Търсеше помощта ни. Показа ни медна табличка с областта и града, който трябваше да нападнем, но всички му се присмяха, когато обясни, че за да стигнем до Суза и да покорим великия цар на персите, трябва да преплаваме морето и след това да направим тридесетдневен преход. Та нали през това време в Спарта щяха да се разбунтуват илотите[1], а и съседите щяха да я нападнат! Не, Спарта няма как да се забърка в морски дела.

— Но ти си свободен човек — не се предавах аз — и имаш право да не се съобразяваш с обичаите на родния си град. Морето с безкрайните си простори е чудесно. Хубави са и йонийските градове: не е много студено през зимата и не е много горещо през лятото. Стани ми спътник, тръгни с мен на изток!

Тогава той каза:

— Да хвърлим овчи кости. Нека те да ни посочат пътя!

Сред мрачните скали, посветени на подземните богове, всеки един от нас хвърли по три пъти овчи кости, но те неизменно посочваха запад.

— Лоши кокалчета ни се случиха — промърмори кисело Дорией. — Не стават за гадаене.

И аз разбрах. Дълбоко в душата си той искаше да тръгне с мен и да се бие с персите. Престорих се, че все още се колебая, и казах:

— Персийският цар е опасен враг, дума да не става. Със собствените си очи съм виждал картата на света, съставена някога от Хекатей Милетски, с отбелязани земите, които владее — от Египет до Индия. Не успя да завладее само скитите[2].

— Именно с могъщ враг си заслужава човек да се сражава! — отсече Дорией.

— Аз нямам от какво да се страхувам — продължавах да го дразня аз. — Щом мълнията не ме уби, значи не ми е съдено да загина и от човешка ръка. Вярвам, че съм неуязвим в боя, но ти си друга работа. Не, не е редно да те изкушавам и да излагам живота ти на опасност… Костите посочиха запад. Нека да им се доверим.

— Но и на теб ти се падна запад — възрази Дорией. — Да тръгнем заедно! Казваш, че съм свободен. Но колко струва свободата, ако няма с кого да я споделиш?

— И костите, и жреците ми посочват запад — съгласих се аз. — Именно затова ще тръгна на изток и ще докажа сам на себе си, че никакви знамения и предупреждения не могат да ме възпрат да постъпя, както аз искам.

— Сам не разбираш какво говориш… — засмя се Дорией.

— Не аз, а ти не разбираш — възразих аз. — Искам да си докажа, че съдбата не може да бъде измамена дори ако постъпваме обратно на предупрежденията.

В този миг пред нас изведнъж се явиха слуги, пратеници на жреците от храма, и Дорией се надигна със светнало лице от жертвения камък, на който беше седнал, остави ме да чакам и се затича към храма. Обаче, когато се връщаше, видях, че върви към мен с клюмнала глава и скръбен вид.

— Пития проговори и жреците изтълкуваха думите й. Проклятие грози Спарта, ако се завърна в пределите й. Ето защо те ми казаха да тръгна на запад по морски път. Всеки владетел в западните градове би ме взел охотно във войската си. На запад, казаха ми те, е гробът ми, на запад, казаха, ми предстои да се прославя за вечни времена.

— Щом е така, да тръгваме на изток! — засмях се аз. — Ти си още млад. Защо ти е да бързаш към гроба си?

Още същия ден се запътихме към брега. Но морето беше неспокойно и никакви кораби не кръстосваха по това време на годината тези води. По неволя продължихме пеша, следвайки гористия, обраснал в растителност бряг. Нощувахме в овчарски колиби. Животните бяха запрени вече в кошарите си, тъй че не се страхувахме от овчарските кучета. Жителите из близките села се страхуваха да ни пуснат в къщите си, колкото и да се мъчехме да ги уверим, че сме двама поклонници, идващи от Делфи.

След като отминахме Мегара, наложи ни се да се замислим по какъв път да се доберем най-лесно до Йония. В Атина имах другари по оръжие, с които бях участвал в похода до Сарди. Но там в момента на власт бяха управници, които не желаеха да имат нищо общо с въстанието на йонийците. Опасявах се, че приятелите ми не биха искали да си спомнят за общия ни поход.

Затова пък Коринт беше един от най-гостоприемните гръцки градове. От двете му пристанища тръгваха кораби и на изток, и на запад. Коринт се посещаваше дори и от финикийците, тъй че жителите му бяха свикнали да виждат чужденци.

— Да тръгнем към Коринт! — предложих аз на Дорией. — Там ще проучим какво ново има из Йония и не по-късно от началото на пролетта ще намерим кораб, който да ни прекара оттатък през морето.

Но Дорией се намръщи.

— Ти си ми приятел и при това си йониец, което само по себе си означава, че разбираш много повече от пътешествия, отколкото аз — призна си неохотно той. — Но никой спартанец не би допуснал някой друг да му налага волята си!

— Тогава да хвърлим отново кости — отстъпих аз и нарисувах на пясъка посоките на света спрямо слънцето и стрелки, които сочеха според мен към Атина и Коринт.

Дорией хвърли костите, но те отново показаха запад.

— Е, щом е така, да тръгваме към Коринт — съгласи се мрачно Дорией. — Но това си е мое решение, а не твое!

Не исках да се присмивам, затова потвърдих:

— Да тръгваме! Аз лично съм прекалено разглезен от йонийското си възпитание. Мен ме отгледа мъдрец, изпълнен с презрение към хората. Който умножава познанията си, отслабва волята си. Твоята воля е по-силна от моята. Да тръгваме към Коринт, както ти реши!

Дорией се засмя с нескрито облекчение. Засили се и хвърли копието си с всички сили по посока към Коринт. Затичахме се, за да видим къде беше паднало то, но когато го приближихме, видяхме, че се е забило в останките на прогнило корабче, явно заседнало в брега. И двамата усетихме в душите си, че това е лошо предзнаменование, но не проронихме нито дума и дори не се спогледахме. Дорией измъкна копието си и двамата продължихме тичешком към Коринт, без дори да се обърнем назад.

[1] Илот — безправен човек в Спарта. — Б.р. ↑

[2] Събирателно название на древни племена, обитаващи земите на север от Черно море, около Дон, Днепър и Дунав. Конницата им се е славела със силата си. — Б.пр. ↑

8.

В Коринт чуждоземците не са принудени да злоупотребяват с гостоприемството на местните жители. Там за тях са построени странноприемници, в които човек може да си плати престоя и храната. Там не се отнасят с пренебрежение и враждебност към гостите независимо от цвета на кожата им, чертите на лицето им или дрехите, с които са облечени. Там съдят за чужденеца единствено по тежината на кесията му. Струва ми се, че голяма част от коринтяните преживяват от джобовете на чужденците, които биват изпразвани с невероятна бързина и умение.

Безспорно в Коринт има много чудеса, като например извора на Пегас. Под един навес на храма може да се види и носът на кораба на аргонавтите, макар и доста прояден от червеи. В Коринт човек може да прекара цяла година, без да успее да научи всички разкази за делата на боговете, които коринтяните обичат да разказват.

Когато стигнахме в Коринт, първите, които срещнахме, бяха тълпа бежанци от Йония. Бяха най-вече заможни хора, които се страхуваха от произвола на тълпите, а още повече да не ги сполети отмъщението на персите. Мнозина от тях очакваха с нетърпение настъпването на пролетта, за да продължат на запад към гръцките градове в Сицилия и Италия, възможно най-далече от персите. Сред тях имаше мъдреци, учени, лечители, поети и музиканти.

Те говореха:

— На запад са големите, богати градове на Гърция, места, където човек може да диша свободно. На запад е бъдещето, а на изток е унижението и смъртта.

Но дори и те признаваха, че въстанието се е разпространило чак до Кипър, че йонийските кораби владееха моретата и всички йонийски градове участваха в размириците. Дори в Ефес временната власт на старите беше съборена.

По желание на Дорией отидохме в коринтския храм на Херакъл, където той принесе жертви на праотеца си. Но най-величествен и най-богат сред храмовете на Коринт беше храмът на Афродита, който се издигаше на високи скали и беше обграден от яки стени. В него живееха около хиляда жрици, които бяха посветили живота си на богинята на любовта.

Всъщност славата на Афродита Коринтска беше доста съмнителна, но делфийските жреци ме бяха научили да принасям жертва на богинята на любовта. Ето защо след няколко дни престой в Коринт аз предложих на Дорией:

— Хайде да посетим храма на Афродита и да я почетем, както подобава!

Но Дорией ми отговори:

— И без това градът ме изнервя. Навсякъде виждам безделници, а свирнята по улиците ме кара да полудея. И подправките им са такива, че направо ме замайват. Страхувам се, че ако отдам и тялото си в чест на Афродита, ще загубя власт над себе си! Не, тялото ми трябва да ми служи, а не аз на него!

С идването на пролетта отплавахме с един от първите кораби към Йония.

Когато пиша всичко това, аз, Турмс, съм захапал лавров лист, който да ми спомни за Делфи. Капнал съм в дланта си капка розова вода, чийто аромат да ми припомни уханието на Коринт. Разтрил съм между пръстите си изсушени водорасли, за да си спомня за копието на Дорией, което потъна в прогнилото корабче на брега на морето. А сега ще сложа в устата си бучка сол, за да усетя на езика си острието на меча и вкуса на желязото.

През трите години на скитничество из Йония бяхме непрекъснато обградени от дима на подпалени домове и от тътена на битките, живеехме сред атаки и бягства, сред вонята на разлагащите се трупове по бойните полета, сред безсмислени поражения и победи над персите.

През тези години възмъжах и се превърнах във воин, докато един ден персите не изтласкаха йонийските войски към морето и не започнаха да обсаждат размирните градове.

Книга втора
Дионисий от Фокея

1.

По време на войната с персите аз си заслужих името на човек, който се присмива на смъртта. Дорией се беше прославил като умел пълководец, начело с него беше безопасно да се влиза в бой. Но когато персите обсадиха Милет откъм сушата, Дорией каза:

— Милет все още предпазва йонийските градове зад гърба си. Но на сушата персите биха ни победили. Всеки от йонийците мисли единствено за собствения си град. Ето защо помежду ни цари неразбирателство. А корабите ни все още са на брега на остров Ладе!

Дорией си беше пуснал брада. Шлемът му беше украсен с конска грива, а щитът му беше обкован със сребърни фигури на герои. Той се огледа наоколо и продължи:

— Милет, този златен град с непристъпни стени, е капан за мен. Не съм свикнал да защитавам стени. Единствената защита, от която имам нужда, е собственият ми щит. Турмс, приятелю, хайде да напуснем Милет! Този град вони на мърша!

Аз недоумявах:

— Нима предлагаш да зарежем твърдата земя заради плъзгаща се под нозете ни палуба и да водим корабни боеве? И това го казва човек, който не е привикнал към морето и пребледнява при вида на прииждащите вълни?!

Дорией отговори:

— Лято е и морето е спокойно. Освен това аз съм хоплит[1] и предпочитам да се бия на чист въздух. Корабът се движи, а градските стени — не. Да тръгнем към Ладе — да видим как стоят нещата там.

И тъй, намерихме лодка, която да ни откара до Ладе. Това не беше никак трудно, тъй като между острова и града имаше много лодки, с които се превозваха продоволствия, плодове и вино за моряците, а към града пък често идваха моряци, желаещи да се порадват на златния град.

Там имаше безброй бойни кораби от цяла Йония, сред които най-мощни бяха милетските. Тези, които бяха във водата, излизаха един след друг в открито море през тесния пролив, нареждаха се във върволица и греблата им проблясваха на слънцето. Спускаха се напред, като разпенваха вълните, гонейки въображаеми врагове, и се упражняваха да забиват подводните си ударници в също такива въображаеми вражески кораби.

Но повечето кораби бяха изтеглени на сушата. Моряците смъкваха платната и старателно ги нагласяваха като навеси, където да се крият от слънцето. Въздухът бе изпълнен с подвикванията на търговците, и врявата на пияните моряци, които се препираха с висшестоящите, а тук-там някои от тях бяха заспали, без да обръщат внимание на шума.

Дорией им извика гръмогласно:

— Безделници, защо пиянствате, когато персите могат да се появят всеки момент? Говори се, че имат над триста кораба!

Отговориха му:

— Надяваме се персите да имат хиляда кораба — та нали тогава най-сетне ще свърши тази проклета война. Ние сме волни йонийци, еднакво добре се бием и на суша, и на море, а в морски бой досега никакъв враг не е могъл да ни срази. — Но след тези думи започнаха да се оплакват: — Ако знаете само, как са ни омръзнали честолюбивите ни и безсърдечни военачалници! Заставят ни да гребем в най-голямата горещина и издевателстват над нас по-зле и от персите. Погледнете кървавите пришки по дланите ни и опърлените ни лица!

И те ни показаха ръцете си, изнежени ръце на граждани, непривикнали към тежък труд. Не беше умно от тяхна страна, че смятаха за безсмислена изнурителната подготовка.

— И ето — продължаваха те, — ние си избрахме нови, по-умни военачалници и решихме да отдъхнем и да наберем сили, след което да се нахвърлим като лъвове срещу персите и да ги разгромим!

Обикаляхме брега от група на група и разглеждахме бойните кораби. Навсякъде се чуваше ропот. Караха се даже помежду си и самите командващи, обясняваха си кой на кого трябва да се подчинява. Чухме още, че по мнението на някои моряци, на десет хоплити би трябвало да се падат по сто гребци.

Дорией поклати глава и каза:

— Броят не е решаващ, а умението на воините. Ако обстоятелствата принуждават военачалниците да хвърлят в бой неопитни воини, първото правило на военното изкуство гласи: тези хора трябва да бъдат заставени да маршируват дотогава, докато не грохнат, не огладнеят до смърт и не изпаднат в отчаяние. Чак тогава при вида на врага те няма да се обърнат и да побегнат, а ще съберат всичките си сили и ще го нападнат. Ето защо са прави тези, които карат гребците да гребат без отдих…

Едва вечерта донесе дългоочакваната прохлада. Повърхността на морето приличаше на тъмночервено искрящо вино, когато към брега се приближиха последните пет кораба. Това бяха само петдесетвеслени съдове, чиито гребци се трудеха неуморно и изпълняваха командите ритмично като един.

Дорией ги наблюдаваше със задоволство и най-накрая предложи:

— Да отидем и да видим кои са и кой ги командва!

Гребците издърпаха веслата и скочиха в морето, за да избутат корабите на сушата. Но преди това хвърлиха във водата някои от другарите си, които бяха загубили съзнание. Щом дойдеха на себе си, те изпълзяваха на брега и падаха изнемощели на пясъка. Ако не беше помощта на другите, някои от тях сигурно щяха да се удавят. Корабите бяха без украшения или фигури на носовете си, но изглеждаха маневрени и годни за дълго плаване. Миришеха силно на смола и катран.

Почакахме, докато всички се насъбраха и запалиха огън. Вечерята им се състоеше от супа от корени, хляб и зехтин. Щом почувстваха аромата на топлата супа, лежащите по брега запълзяха към казана, безсилни да се изправят на крака. Приближихме се към вечерящите и ги попитахме:

— Кои сте и откъде сте? Кой е водачът ви? Те отговориха:

— Ние сме бедни и незнатни мъже от Фокея[2], а нашият военачалник се казва Дионисий. Той е жесток и безжалостен човек. Отдавна да сме го убили, но просто не ни достига смелост.

А в същото време се смееха и гримасничеха безобразно. Явно беше, че храната им се нравеше, макар да не можеше да се сравни с яденето, което се даваше на милетските кораби. Те ни показаха предводителя си, който с нищо не се различаваше от тях — едър на ръст, брадат и мръсен.

Дорией пристъпи към него. Обкованите със сребро доспехи на спартанеца подрънкваха величествено, а гривата на шлема му се развяваше на вятъра.

— Дионисий от Фокея — обърна се към главатаря той, — аз и другарят ми искаме да дойдем като хоплити на един от твоите кораби и да се бием срещу персите.

Дионисий се разсмя с хриплив глас:

— Ако имах пари, бих те поставил на носа на кораба си — само видът ти е в състояние да обърне персите на бяг. Но аз нямам нищо, освен кожения шлем и щит и влизам в бой не за пари, а за да защитя града си и да се прославя. Надявам се обаче покрай другото да заловя няколко персийски кораба, за да не останат хората ми съвсем без плячка. Иначе те ще изпълнят това, което ми обещават всеки ден с най-долни проклятия — да ме убият и да ме хвърлят в морето.

Не изтърпях и се намесих в разговора:

— Не дразни другаря ми. Той не обича шегите. В наши дни хоплит на кораб струва пет, дори десет драхми на ден.

Военачалникът отговори:

— Аз също се смея рядко, навярно тъй рядко, както и твоят другар, макар че в последно време ми се налага да го правя по-често. В лагера има доста повече от златото, сечено в Персия, отколкото може да се предположи. Тук хората пият и се веселят, пеят и танцуват, гуляят и се карат. Ето и аз — човек, мрачен по природа — съм се научил да се смея и дори да веселя хората си. Но ще ви кажа още нещо: по-голяма глупост от това, което искате от мен, не бях чувал досега. Защо ви е на вас, явно опитни в боя хора, да идвате при мен и да ми предлагате услугите си, макар платната ми да не са нашарени на ивици и да нямам златни гривни на китките си?

— Много просто — побърза да отговори Дорией. — Каквито и да са платната, по-добре е човек да служи на кораб, чиито гребци са опитни и работят в такт и по команда, отколкото на кораб, където непрекъснато се карат и сменят водача си според настроенията. Не владея изкуството на морския бой, но съдейки по това, което видях днес в Ладе, ти си единственият човек на този остров, който ми вдъхва доверие.

Думите ни се понравиха на Дионисий и той ни нае. Заменихме остатъците от бойните си трофеи за големи количества месо, което принесохме в жертва на Посейдон. Купихме също и вино и почерпихме уморените хора на Дионисий.

— Ние, жителите на Фокея, живеем и умираме в морето. Нашите предци са основали Масилия[3] — най-отдалечената от всички гръцки колонии, от другата страна на Западното море. Предците ни са владеели съвършено морския бой, сражавали са се с тиренците на запад, но за нещастие, не са се връщали обратно по домовете си, за да ни предадат своя опит. Ето защо сме длъжни да научим всичко отначало и да не разчитаме на ничия помощ.

В потвърждение на думите си Дионисий заповяда да изсвирят с бойната раковина и сам започна да вдига заспалите воини с ритници. Въпреки нощния мрак те бързо вдигнаха мачтите на корабите и още преди да бях успял да стъпя на палубата, над главите ни се развяха белите платна. Но Дионисий си оставаше недоволен. Той викаше, ругаеше, нанасяше жестоки удари по гърбовете на моряците с възлестия си камшик и при това ги наричаше „охлюви“.

Шумът и виковете разбудиха целия остров. Вдигна се тревога, разнесе се слух, че персите се приближават. Мнозина се разтрепериха от страх и хукнаха да се крият из храстите. Водачите им напразно се опитваха да въведат ред. В лагера настъпи още по-голяма суматоха, отколкото през деня. Когато се изясни, че Дионисий е затръбил с раковината само за собствено удоволствие и за да накара хората си да вдигнат платната в мрака, почти всички водачи се втурнаха към нас с голо оръжие в ръце и заплашиха да ни убият, ако не ги оставим да се наспят. Но хората на Дионисий се втурнаха на свой ред към тях, опънали въжета, така че много от нападателите се оплетоха в тях и изпонападаха, а някои дори изгубиха мечовете и щитовете си в тъмнината. Ето как за малко на острова не избухна истинска война между йонийците. Но всички бяха прекалено сънени и уморени, за да се бият. А някои бяха така пияни, че дори не помнеха на сутринта къде се е дянало оръжието им.

[1] Хоплити — ударна сила на древногръцката войска, пехота с тежко въоръжение за близък бой. — Б.пр. ↑

[2] Йонийски търговски град на западния бряг на Мала Азия с множество колонии. — Б.пр. ↑

[3] Съвременна Марсилия, фокейска колония, основана около 600 г. пр.Хр. близо до устието на река Рона. — Б.пр. ↑

2.

Войната по море е безжалостна и никакъв бой на сушата не може да се сравни с нея. Тъй като научих това от личен опит, не бих искал да коря прекалено корабите на Милет и съюзниците им. Все пак това бяха съвсем не лоши съдове, а екипажите им се състояха от смели и дръзки воини. След като им омръзна да се оплакват, те се заловиха яко за греблата и скоро се научиха да гребат чудесно в такт.

За новака няма по-коварен враг от греблото. То удря по главата и дори троши ребра. Дионисий ми връчи весло още на първия ден, а вечерта дланите ми бяха разкървавени.

Милет изпрати в морето учебни кораби, натоварени със стърготини. Те не потъваха, дори когато страните им бяха пробити. Много от военачалниците не желаеха да участват в тези учения, тъй като се страхуваха, да не би да повредят металните ударници на собствените си кораби, което от своя страна би повредило съединенията на гредите, но Дионисий каза:

— Трябва да изпробваме съдовете си, за да видим дали са наистина здрави и дали ударниците ни биха могли да пробият търбусите на вражеските кораби, а и дали бихме могли да се откъснем лесно след подобен удар.

При първата атака полетях с главата надолу — за малко не загубих греблото си. Откъм палубата над главите ни се чу страшен тътен и шум, който проехтя от носа до кърмата, сякаш някой роб беше изтървал чувал с бронзови съдове и те се търкаляха по стръмна каменна улица. Ала това беше просто Дорией, който се бе прекатурил на палубата при първия удар.

Нямам особено желание да разказвам с подробности за тези учения. Колкото и привикнало на несгоди да беше тялото ми, то не беше привикнало към греблото. Всяка вечер, когато ме хвърляха в морето, за да се свестя, мечтаех да не се събудя никога вече. Солената вода пареше дланите ми, останали без кожа, но още по-силно ме изгаряше накърнената ми гордост. И с греблото, както и с всичко друго, исках да си докажа, че съм по-добър от който и да било друг.

Дионисий не се и опита да направи гребец от Дорией, а уважи благородния му произход. Дорией беше обучен да се движи леко дори в пълни бойни доспехи и да прескача всякакви високи препятствия. Ето защо той се справяше на кораба по-добре, отколкото Дионисий бе очаквал, и само се усмихваше мрачно на многобройните си натъртвания и на разкървавените си лакти.

След като видя, че съм напреднал с греблото, Дионисий реши да ме повиши и ме взе при себе си на палубата, тъй като умеех да чета и да пиша. Той ми разкри смисъла на морските знаци, както и на различните сигнали с рог, а аз от своя страна му четях на глас писмата, написани на восъчни плочки, които се получаваха от градския съвет, и пишех отговорите му. Преди това той винаги беше захвърлял подобни плочки в морето. Изумлението му беше огромно, когато само с помощта на едно такова писмо той получи на кораба цял жертвен бик, три овце и лодка, натоварена с плодове, овощия и кореноплодни.

Казах:

— Градът е длъжен да ви плаща с провизии. Можеш да си поръчаш от Милет и други неща — например свирачи на сиринга, зехтин, вино, дори медни лъвски глави, с които да отличаваш хората си, ако искаш.

Дионисий отвърна:

— Никога не бях чувал нещо по-невероятно. Мислиш ли, че бих могъл да пратя восъчни плочки и на персите, с които да ги помоля да вдигнат платна и да се махнат оттук. Самият аз не успях да измъкна от Милет дори чувал брашно, а ти ме правиш богат само като драскаш някакви завъртулки по восъка на плочките! Може пък тази война да не е чак толкова лошо нещо!

— А нима ти мислиш, че тази война е лошо нещо? — попитах аз.

Дионисий ме изгледа изпод рунтавите си вежди и се разсмя на глас. Белите му зъби блеснаха на слънцето:

— Странен човек си ти, Турмс — каза той. — Ако сам не го разбираш, няма смисъл да ти го обяснявам.

Поразмислих се, и стигнах до извода, че хората наистина бяха почнали да се съмняват в настоящата война. Властта в Милет поддържаше едва-едва единството на флотата — да не се разпръснат корабите и да не тръгнат към родните си места. Как беше станало така, че великият град, основал стотици колонии, бе достигнал до такъв упадък?

Едва-що падна вечерта, и небето над Милет бе озарено от кървава заря[1], а в лагера плъзнаха слухове, че персите били завладели и разграбили храма на Аполон Йонийски, а след това го подпалили, за да дадат сигнал на корабите си.

Като гледах пурпурното небе, бях почти уверен, че персите са решили да си отмъстят за подпалването на храма на Кибела в Сарди. Какво щастие, че в малкия лагер на Дионисий никой не знаеше кой всъщност бях аз! Ако бях останал в Милет, разгневените тълпи сигурно щяха да ме разкъсат на парчета.

През целия следващ ден Ладе беше обхванат от паника, но през нощта хората като че ли се поокопитиха. Някои говореха, че персите, които бяха разрушили божествения храм, са си навлекли гнева на боговете. Други твърдяха, че никой не е достатъчно силен, за да спаси Йония, щом дори самият Аполон не бе съумял да защити най-голямата си светиня. Хората се къпеха в морето, сплитаха на плитки косите си и се обличаха в най-хубавите си дрехи — в очакване на предстоящото сражение.

Същата нощ в лагера на Дионисий се появи орфически жрец, който засвири с лирата си и запя за слизането на Орфей в страната на мъртвите. Той каза:

— Не ми е позволено да разказвам за тайните ни обреди на непосветени като вас. Но за утеха на тези, които утре ще паднат в боя, искам да споделя, че ние, посветените, не признаваме смъртта. Има хора, които са живели преди и които се връщат отново на белия свят чрез прераждането.

Дионисий рече:

— Участвал съм в някои тайни обреди, за които не се говори много-много. От обречените на Дионис съм чувал, че богът се появява в Елевзин като Якх[2] винаги когато Деметра извежда дъщеря си Персефона от царството на Хадес. Житното зърно трябва да умре, за да се роди ново жито от същото зърно. Но безсмъртието, пред което свободните мъже са равни с робите или с жените, не е по вкуса ми.

Дорией каза:

— За мен безсмъртието се изразява единствено в надгробния надпис, изписан на камъка, който е издигнат в чест на падналия в боя.

Орфическият жрец възкликна:

— О, неверници! Нима бихте се примирили да бродите вечно като сенки и да пиете размесена с вода жертвена кръв в мрака на ада? — Той се вторачи пред себе си като обзет от някакво вдъхновение, прокара поривисто пръсти по струните на лирата си и извика през безумната мелодия:

— Нима сред вас няма никой, който да ме познае и да се отзове на призива ми?

Странно, но усетих, че душата ми разпознава песента на орфика, сякаш я беше слушала някога преди векове. Облещих очи и извиках:

— Аз, аз ти отговарям, защото виждам, че лицето ти е обкръжено от бледо сияние!

Нещо повече, когато се огледах около себе си, видях, че лицата на някои други също бяха обкръжени от сияние, което менеше цвета си — ту червеникаво, ту синкаво, ту жълто или зелено. Но повечето от лицата тънеха в мрак.

Орфическият жрец се приближи, докосна лицето ми с длани, погледна ме в очите и каза:

— Познавам те. Ти си един от тези, които се връщат. Защо се цапаш с кръв, защо убиваш себеподобни, макар да си от рода на Орфея?

Откъснах се от него, поклатих глава и казах:

— Не, не можеш да ме измамиш, орфико! Сън е, пиянство е това, което изчезва с изгрева на слънцето! И друг път съм следвал Артемида и съм скитал в чудновати градове, макар тялото ми да е оставало в постелята. Но винаги съм се пробуждал от лъжата. Не ти вярвам!

Той ме дръпна настрана, за да ме поучи:

— Редки са моментите на пробуждане и на спомен за онези, които преминават от тяло в тяло. Понеже виждам в очите ти, че ти си един от тях, искам да ти дам съвет, макар да е явно, че не си посветен. Някой ден, когато отново ще заскиташ като сянка във владенията на Хадес, ще бъдеш обзет от нетърпима жажда. Трябва да победиш жаждата си и да отбегнеш извора, който ще се изпречи на пътя ти. Този извор носи забрава. Ала в царството на Хадес има и друг извор — изворът на паметта. Посветените знаят как да потърсят пътя към него, но на теб не мога да разкрия тази тайна, а само да те уверя, че познанието съществува.

В моите очи тогава той беше само безумец, тъй като животът ми в Ефес ме беше научил да не се доверявам на никого и нищо. Но думите му ме накараха да потръпна и да усетя странно замайване. Когато той продължи пътя си сред воините и чувах само отдалече свирнята му, аз се върнах при другарите си и усетих, че студенината ме напусна. Дионисий сложи тежка длан на рамото ми и каза:

— Човек живее по-лесно, колкото по-малко знае за подземните и за небесните тайни, Турмс.

Животворното му потупване върна силите ми. Разтърсих цялото си тяло, за да се освободя от странното състояние, в което бях изпаднал. Усетих пясъка под нозете си и уханието на водорасли, донесено от нощния полъх. Усетих и вкуса на зехтин в устата си. Но за първи път се усъмних в собственото си съмнение.

[1] Милет оглавява въстанието на йонийските градове против персийското владичество и в 494 г. пр.Хр. бива изгорен до основи. — Б.пр. ↑

[2] Гръцко божество, почитано заедно с Деметра и Персефона в Елевзинските мистерии. — Б.пр. ↑

3.

Когато настъпи утрото, всички видяха стълбовете дим над града — сигнал за персийската флота. Стотици неприятелски съдове бяха излезли в открито море през нощта в очакване на противника. Тръбейки с бойни рогове и раковини, ние тръгнахме насреща. Съгласно решението на съвета големите ни кораби плаваха в средата, а по-леките се намираха от двата ни фланга. Златният Милет се стопи в далечината. Но отначало не ни вървеше. Съдовете си пречеха взаимно и много гребци се оказаха със счупени гребла. Колкото по-близо бяха персите, толкова по-несигурно настъпваха корабите ни, сякаш се страхуваха да влязат в бой.

Първи се появиха финикийските кораби, блестящо обковани с мед и сребро, със страховити фигури на богове на носовете си. Сред вражеските съдове забелязахме и гръцки лодки от Кипър и други йонийски кораби. Финикийците тържествено принасяха йонийските пленници в жертва на боговете и лееха кръвта им зад борда, в морето.

Макар персийските съдове да не бяха малко, но и корабите на съюзените градове също бяха многобройни. От напуканите устни на гребците се лееха проклятия, ала и ободряващи, и насърчаващи викове. Ударите с бухалка по медния гонг ги караха да гребат в равномерен такт. Помня как гърлото ми пресъхна. Помня как стомахът ми се сви от страх. След това дочух грохот, звън на оръжие, настъпи хаос, усетих, че ме обливат потоци вода, и чух воплите на умиращите.

Първата атака завърши с победа за нас. По нареждане на Дионисий ние се движехме косо в тясната ивица между вражеските кораби и сякаш им излагахме ту десния, ту левия си хълбок. Но винаги успявахме да се обърнем навреме и да забием острието на носа във високия финикийски кораб, който не успяваше да отстъпи назад овреме. Хората му падаха в морето или на нашата палуба. Стрелите свистяха яростно във въздуха. Напрягахме всички сили, като гребяхме с веслата, само и само да не попаднем в капан и да успеем да потопим вражеския съд. По време на маневрите успяхме да ударим с кърмата си още един вражески кораб и воините, които скочиха на палубата ни, се хвърлиха към нашите. Петте ни кораба се оказаха обкръжени от вражеските съдове. Тогава гребците на Дионисий скочиха на палубата с оръжие в ръце, но много от тях паднаха, поразени от персийски стрели. В тази суматоха аз се оказах на палубата на финикийски кораб заедно с Дорией и скоро — сами не разбрахме как — корабът беше завзет. Хвърлихме статуята на чуждия бог в морето заедно с тези, на които не беше достигнала смелост да се бият до последния си дъх и да паднат бездиханни на окървавената палуба.

Уви, бяхме малобройна група и ни се наложи да оставим кораба да се носи безцелно със счупените си гребла. Когато сражението затихна, Дионисий изсвири с рога си знак за сбор. Отговориха му и от петте кораба и стана ясно, че сме успели да разкъсаме бойния ред на персите. Сближихме се и заплавахме заедно към мощните съдове от Милет, които се бяха врязали във вражеските кораби. Подиробеда, след като получи огромна пробойна, петдесетвесленият ни кораб бе потопен, а ние успяхме да завземем една финикийска бирема[1]. Вдигнал бойните си знаци на този кораб, Дионисий се огледа удивено и възкликна:

— Това пък какво е?

Бяхме обкръжени от продънени и потъващи кораби, по водата плаваха трупове, а воините, които бяха останали живи, се носеха по вълните, хванати за дървени обломки и гребла. Йонийските съдове, които бяха длъжни да прикриват подстъпа към Ладе, бяха надули платна и се приближаваха към нас, готови да ни нападнат вероломно отзад.

Дионисий отбеляза:

— Те явно чакаха да видят как ще се развие сражението, а сега искат да направят услуга на персите, та да пощадят града им. Богинята на победата е отвърнала лицето си от Йония!

Но ние не се предадохме, а се сражавахме мъжествено, подчинявайки се на командите на Дионисий. Скоро изгубихме още два кораба, макар да успяхме да спасим останалите живи от екипажите им, тъй че имахме достатъчно воини за последните ни три съда. Дионисий, който не се доверяваше на финикийските роби-гребци, им заповяда да скочат в морето, след което успяхме да се откъснем от неприятеля и да излезем в открито море. Йонийските кораби бързаха на юг, а персите след тях. Най-сетне гръцките гребци имаха възможност да изразходват силите, които бяха трупали през многото седмици, когато се излежаваха на брега в сенките на навесите от платна.

Като участник в битката при Ладе би трябвало да мога да разказвам много за нея, но тогава не познавах все още морския бой и дори ми беше трудно да различавам корабите един от друг. Ала седмици след това и самите моряци се препираха, тъй като всеки помнеше боя по различен начин.

Моята неопитност ме накара да се удивя наистина, когато след някое време забелязах на палубата сандъци, пълни с монети, скъпи оръжейни трофеи, бокали за жертвоприношения, огърлици от скъпоценни камъни и други ценни вещи. Оказа се, че докато аз се бях сражавал не на живот, а на смърт, хората на Дионисий бяха намерили време да издирят всички тези ценности и да оберат пръстените и гривните на вражите трупове, като за по-бързо им бяха отрязвали пръстите или целите ръце.

Дионисий беше във възторг от финикийския кораб. Той галеше и почукваше по кедровата му обшивка, оглеждаше всяко помещение, разгледа внимателно дори и пейките на гребците:

— Ето това се казва кораб! Ако имах сто такива съда, аз с екипажа си от Фокея бих се превърнал в истински властелин на моретата!

Статуята на корабното божество той дори не докосна, напротив, след като му принесе жертви, се помоли:

— Помогни ми, о, финикийски боже! Който и да си ти — защити ни!

Остави всичко, както си беше, а финикийските щитове и бойни отличия разпредели между своите воини и на трите кораба. Но на носа на финикийския кораб заповяда да се изрисуват две огромни очи, за да не се изгуби дори и в най-отдалечени води.

Привечер морето около нас опустя, но Дионисий се страхуваше да се приближи към брега и заповяда на съдовете да плават близо един до друг, тъй че да чуваме плясъка на греблата, а гребците се сменяха по-често от обичайното.

От всички страни се носеха жалбите и стенанията на ранените. Нямахме никакви лекове, тъй че раните се почистваха само с морска вода и се намазваха със смола. Самият Дионисий имаше множество рани, а пък Дорией беше пострадал от страшен удар с весло по главата си. Шлемът му се беше пробил, та когато го сне от главата си, той изохка от болка — заедно с шлема се откъсна и парче от кожата с косата. Но след това се разсмя мъжки и каза, че има нужда повече от ковач, отколкото от лечител.

През печалната нощ, която последва, виждайки около себе си толкова много страдание, аз се срамувах, че бях останал невредим, и по страните ми се стичаха сълзи. Плачех за първи път от времето, когато Хераклит ме изхвърли от дома си и ме нарече неблагодарник. Хераклит не можеше да ми прости това, че и аз заедно с другите бях танцувал танца на свободата и бях помогнал на жителите на Ефес да прогонят Хермадор.

Изневиделица пред мен застана Дионисий. Той прокара ръка по страните ми и попита учудено:

— Защо плачеш сега, Турмс, ти, който се смееше по време на боя — когато смъртта косеше наоколо ни хората?

— Прости сълзите ми — отвърнах му аз. — И сам не зная защо се леят. Навярно не е защото йонийците изгубиха сражението. Не ми е жал и за самия мен. Но как да не плача, като си спомня изпълнения с благоухания въздух в дома на учителя ми! Виждам восъчните плочки, чувствам насмешливата мъдрост, която цареше там! Та той самият ми откри, че най-дългия път, който човек извървява, е пътят към себепознанието и никому не е писано да достигне до края му. Ето защо плача. — Притиснах силната ръка на Дионисий до бузата си и продължих да хленча: — Някога Диона ми подхвърли ябълка, на която беше изписано името й. И тази ябълка беше по-ценна за мен от цялата мъдрост на учителя ми. Заради нея аз кръжах в танца на свободата. Заради нея хвърлих горяща факла в храма на Кибела в Сарди. А сега проливам сълзи и нямам сили да си спомня лицето на Диона. Наистина, нищо не е постоянно, всеки миг всичко се променя. Променям се и аз. Всичко — даже земята и водата — се е родило от огъня и някой ден отново ще се превърне в огън. Самият бог — това е нощта и денят, зимата и лятото, гладът и пресищането. Затова и той е непостоянен — като тлеещо благоухание. С всеки нов мирис той получава ново име.

Дионисий докосна челото ми и попита угрижен:

— Да не са те ранили в главата? — Помириса въздуха, наплюнчи пръст, за да провери посоката на вятъра, заслуша се в плисъка на водата зад кърмата, огледа звездното небе и най-накрая каза: — Аз съм прост човек, но разбирам от морски течения и ветрове и знам как е построен корабът. Ако беше прост моряк, щях бързо-бързо да пресуша сълзите ти с камшика си. Но ти си ми приятел. Така че ти разрешавам да си избереш най-красивата огърлица от плячката ни — само и само да спреш да цивриш. Плачът ти ми действа по-лошо, отколкото бойният вик на персите.

В отговор го обсипах с проклятия.

— Можеш да хвърлиш огърлицата си в морето. Днес с меч и копие лиших от живот много себеподобни. Сенките им ме преследват. Студеният им дъх кара челото ми да леденее.

Дионисий се разсмя и обеща на следващия ден да принесе жертва на боговете в знак на примирението ни. След това ме изпрати да си легна на благоухаещото на смирна ложе на финикийския военачалник. Миризмата на смирна се смеси с вкуса на кръв, който усещах на устата си. Потънах в тежък сън, подобен на самата смърт. В този сън пред мен се изправи крилата, безплътна фигура, която сияеше с неописуема красота. Тя ми се усмихна пленително, но щом понечих да прегърна тялото й, видението избледня, изплъзна се от ръцете ми и изчезна.

[1] Военен кораб с два реда гребци — Б.р. ↑

4.

Когато се събудих, слънцето беше високо в небето. Зад кърмата се чуваше вечният плисък на водата, гребците размахваха равномерно гребла — но как се удивих, когато забелязах, че според положението на слънцето ние не плавахме на север към Фокея, а на юг.

Дорией седеше на носа на кораба с мокра превръзка на главата. Призовавайки наум всички морски богове, аз попитах:

— Накъде плаваме?

Отляво се виждаха кафявите хълмове на неизвестен бряг, а отдясно — далечните синкави очертания на някакъв остров.

Дорией отговори:

— Не знам и не искам да знам. В главата ми бучи ято стършели, а стомахът ми се обръща само при вида на морето.

Вятърът се усилваше и вълните зад борда ставаха все по-пенливи. Зад нас бяха другите два кораба. Водният порой заливаше отверстията за веслата. Но Дионисий се смееше весело и спореше с кормчията за името на планините, които виждахме, и за вида на знаците на брега.

— Накъде плаваме? — попитах отново аз и пристъпих към Дионисий. — Та ти ни водиш в персийски води!

Той се разсмя още по-гръмко:

— Милетските кораби са се изпокрили по своите пристанища. Другите йонийци бягат на север, към родните си градове. Навлезли сме дълбоко в персийския тил и на никого не би му хрумнало тук да ни търси.

Точно пред нас плуваше делфин и тялото му блестеше на слънцето. Дионисий го посочи.

— Нима не виждаш, че морските нимфи ни водят и ни мамят напред със закръглените си форми? Това е щастлив знак, който ни дава надежда, сега, когато бягаме от персите и от изгубената за нас Йония.

При тези думи очите му, които ме гледаха насмешливо, се изпълниха с твърда решимост.

— Прав си — признах аз. — Йония е загубена за нас. По-умните я напуснаха отдавна.

Но Дионисий се намръщи и изръмжа:

— Не смей да говориш така! Направихме всичко, което беше по силите ни. Ще покажем тепърва на персите на какво сме способни, преди да се простим окончателно с домовете си.

— Какво си замислил?

В отговор той посочи едно от синкавите очертания пред нас и след като даде знак на кормчията, проговори:

— Пред нас е Кос — островът на Целителя[1]. Но стига бъбрене — по-добре иди и провери на колко от хората ми трябва да сложим монета под езика, за да платим на лодкаря на Стикс.

От блестящия на слънцето делфин, от свежия полъх на морския вятър и от упоителните равномерни движения на гребците аз се спуснах в царството на вонята — в трюма на ранените. През отверстията за греблата проникваше едва-едва дневната светлина. Ранените бяха престанали да стенат. Дъното на трюма беше хлъзгаво от съсирената кръв. Главата ми се замая и си спомних за орфическия жрец, когато забелязах, че около все още живите тела се провижда бледо прозирно сияние, докато мъртъвците тънеха в мрак.

— Някои от тях са мъртви, други са восъчнобледи и нямат сила да се помръднат, а трети се опитват да се надигнат и молят за вода и храна — доложих на Дионисий.

— Предайте мъртъвците на Посейдон и нимфите му! — разпореди той. — С мен ще плават само тези, които имат сили да изпълзят на палубата. Другите ще оставим на острова, в светилището на Чудотвореца.

Той даде същата заповед и на другите два кораба. Фокейците преоблякоха мъртвите си другари и в устата на всеки сложиха монета, след което хвърлиха телата в морето. Ранените запъплиха с проклятия и молби нагоре към палубата. Никой не искаше да остава на Кос. След като персите бяха запалили храма на Аполон, гърците не вярваха, че те ще пощадят светилището на сина му Асклепий, макар то да беше убежище за ранените. Раните на някои от воините се разтвориха отново от напрежението и по палубата ливна кръв. Безсилни да се задържат, те падаха отново в трюма.

— Колко си безжалостен, Дионисий! — казах с укор аз.

Той поклати рошавата си глава и каза:

— Не, не, Турмс! Напротив, аз съм милосърден към хората си. — После прибави: — По дяволите, Турмс! Не си прав в преценката си! Ранените са мои другари, аз съм водачът им, разделял съм с тях хляба и солта, налагал съм ги с камшика си. Но човек се справя единствено със собствени сили. Безсмъртните не биха ме хванали за косата да ме измъкнат на палубата, ако лежа ранен на дъното на кораба. Сам трябва да се надигна и със зъби и нокти да се измъкна горе. Не изисквам от тях повече, отколкото от себе си.

Както въртеше ядно с пръсти златната верижка на шията си, забелязах, че по брадата му се стичат сълзи. Отвърнах глава и казах бързо:

— Чак вчера видях колко много кръв има в човека. Кръвта обагри в червено залива на Ладе. Потъващите кораби бяха целите в кръв.

Дорией, който ни слушаше, се хвана за главата и извика яростно:

— Ладе е зад гърба ни и бъдещето е пред нас! Да не съм чул да се говори повече за това! Нямам намерение никога вече да погледна към Йония!

Дионисий избърса сълзите от брадата си, въздъхна и каза:

— Може би никога няма да видя Фокея. Но много пъти ще се обръщам към Йония. Още когато Кир наследи Йония от Крез и завладя градовете й, фокейските мъже предпочетоха свободата и отплаваха с корабите си към нови места. Преди да тръгнат, те хвърлиха желязна наковалня във водите на пристана и се заклеха да не се върнат, докато тя не изплува на повърхността. Накрай Западното море те основаха Масилия. Но много от тях не издържаха и се върнаха. Наложи им се доста да се гмуркат, докато намериха наковалнята и я извадиха. Та мисля, че клетвите са напразни, тъй като човек променя настроението си и никога не знае предварително какво точно иска. Но за себе си лично мисля, че знам горе-долу какво да очаквам от живота.

Но той не ни разкриваше все още намеренията си. Насочихме кораба към брега на остров Кос, към светилището на Асклепий, което се виждаше в далечината, и навлязохме в пристанищни води. На брега се виждаха само рибарски лодки: всички кораби бяха плячкосани от персите. Но градът беше недокоснат. Жреците и лечителите излязоха да ни посрещнат. Дионисий заповяда да донесат тежко ранените на брега. Много от тях бяха в безсъзнание, някои бълнуваха, сякаш, мислех си аз, виждаха божествени видения. Жреците се съгласиха да ги приемат в светилището, където да ги упоят в благодатен оздравителен сън.

— Не се боим от гнева на персите. За Целителя всички ранени са равни, какъвто и език да говорят, каквито и да са оръжията им и каквито и да изглеждат брадите им и дрехите им. Персите също оставиха тук ранени воини.

Дионисий се усмихна:

— Изпитвам уважение към храма ви — каза той. — Но добре е, че хората бълнуват или са в безсъзнание, иначе биха се нахвърлили да удушат с голи ръце всичките тези перси, които държите при себе си. Впрочем, струва ми се, че ако облеклото и езикът не са от значение за Целителя, кесията със злато доста го предразполага…

Жреците отговориха, без да им мигне окото:

— Много от тези, които са били на косъм от смъртта, са пожертвали по нещо за храма, след като са се излекували тук. Но някоя глинена паничка, дадена от бедняк, за нас е също тъй ценна, както сребърната статуетка или триножник, дарени ни от богатия. Кълнем се в името на всички свои оръдия на труда: в ръцете си, в очите си, в огъня, в иглата и ножа — лекуваме не за пари, а за да развиваме божествения дар, който Асклепий е предал на нас, потомците си.

Дионисий поиска да влезе в храма, но жреците го спряха. Още от самото начало, щом видяха брадатите свирепи фокейски воини, те бяха вдигнали заплашително ескулаповски жезли със змии. Жителите на града ни приготвиха скромно угощение, имаше дори и вино, разредено с вода. Явно, че не за първи път си имаха работа с пияни моряци. Слънцето беше слязло ниско, обагряйки склоновете на хълмовете, а Дионисий все още отлагаше тръгването ни.

Жреците почнаха да му хвърлят недоверчиви погледи, като даваха да се разбере, че нямаха намерение да предоставят убежище на екипажи на бойни кораби, дори йонийски.

— Ясно — каза накрая Дионисий, — йонийците претърпяха поражение и на суша, и на море и сега персите са ви станали по-близки от сънародниците. Ще поемем пътя си при първото благоприятно знамение на боговете.

Когато на острова настъпи мрак, Дионисий ме дръпна настрани. Постояхме така, вдишвайки хладния въздух, напоен с приятния аромат на див карамфил, който се носеше около храма. После той почеса брадата си и проговори:

— Турмс, ти си учен човек… Ето защо искам да ми помогнеш. Не бих желал да обиждам старците и бога им, но друг изход няма: чака ни опасно плаване и не ми се ще да губя повече хора. Реших, с добро или насила, да взема със себе си едного от наследниците на Асклепий. Някой не особено стар, за да може да издържи неволите на плаването, но обучен да лекува рани, морска треска и други болести. Би било добре ако владее финикийски. Всъщност местните жреци обикновено говорят този език…

— Безумец! Какво си намислил?

Той ме погледна сърдито, с болка в тъмните си очи, сякаш изпитваше угризение, и извика:

— Турмс, нима не разбираш, че персите са завладели всички бойни кораби — от Кипър до Финикия и дори по-далече, отвъд Египет! Морето е открито, като стомах на добиче. Бог Кайрос да ми е на помощ! Да живее покровителят на сполуката!

— Кълна се в безсмъртните! — не вярвах на ушите си. — Благородна е войната, целяща свобода, съвсем друго е разбойничество по моретата. Животът на пирата е кратък, а смъртта му — страшна и безславна. Всички го преследват, за него няма никъде пристан и името му е прокълнато!

— Нима ти, Турмс, осквернителят на храмове, ме укоряваш? — облещи се Дионисий.

— Ние с Дорией няма да тръгнем с теб — казах аз твърдо.

— Ами останете си тук! — присмехулно ми рече Дионисий. — Поживейте при гостоприемните жреци и се опитайте да обясните на персите кои сте и откъде сте се взели. До среща на брега на Стикс, макар че, кълна се, дълго ще има да ме чакаш там!

Въздъхнах и се замислих как да изпълня заповедта му. Поозърнах се и забелязах набит млад мъж, който стоеше отделно от другите. Махнах му и извиках за поздрав, защото фигурата му ми се стори позната. Но когато той се обърна, видях, че в ръцете си държи ескулаповия жезъл. Беше с кръгло лице, живи очи и намръщено чело.

— Кой си ти? — попитах аз. — Стори ми се в тъмнината, че те познавам.

— Наричат ме Микон — отговори той. — Аз съм от посветените, но не те помня. Би ли ми дал някакъв знак?

— Микон? — повторих аз. — В похода срещу Сарди с нас беше и един грънчар от Атика — той също се казваше Микон. Беше тръгнал на война, за да припечели пари и да си открие работилничка, но се върна в Атина пак тъй беден, както беше тръгнал. Той беше истински великан — нозете му бяха като стволовете на дъбове. Рамо до рамо с него битката с персите не изглеждаше тъй страшна. Ала никога не го почувствах тъй близък, както теб сега, когато се появи пред мен…

— Идваш точно навреме, чуждоземецо — каза Микон. — Обзели са ме неспокойни мисли и не мога да си намеря място… Какво искаш?

Опипах почвата като започнах да хваля остров Кос, светилището на Асклепий и мъдрите му лечители. Той възрази:

— Побелялата глава и брада невинаги са знак за мъдрост. Изкуството на Целителя се предава от поколение на поколение и наистина лечителят изписва с жезъла си ореол на святост около себе си, но в сянката му може да се скрие и глупостта.

— Разбира се, не само вашият остров е известен — внимателно прибавих аз. — Говори се, че най-добрите лечители в целия свят живеят в град Кротон, на брега на Италия. Един от тях е изцерил дори великия цар на персите, който го е оставил в своя дворец.

— Във войската на великия цар има и много гърци — каза Микон. — И те не са лоши гърци…

— Не си прав — възразих аз. — Гръцкият роб е винаги лош грък, дори да е затрупан до гърлото със злато.

— А нима ти самият не си роб? — проговори той. — Нима си свободен от оковите на собственото си тяло? Всички ние сме роби, докато живеем на земята.

— Да не би да си от орфиците? — попитах аз. — Привлича ли те орфическото учение?

Микон поклати отрицателно глава.

— Знам само едно: нищо на този свят не е без значение, но в повечето случаи смисълът на нещата е скрит от нас. Само понякога сполучваме да отгатнем по нещичко, и то единствено тези от нас, които притежават дара на ясновидството. Има скрит смисъл и в това, че се срещаме днес. Погледни — тънкият сърп на новата луна блести над морето като златен накит… Може би ти си пратеник на Артемида, без дори да го подозираш.

Сърцето ми трепна от изненада. Останахме известно време мълчаливи и после аз казах:

— Микон, светът е широк, а и не всяка мъдрост е заключена именно на този остров. Ти си млад — какво те кара да слугуваш тъкмо на персите?

Той ме докосна с топлата си длан и отвърна:

— О, та аз не съм прекарал целия си живот на Кос — пътувал съм из много земи, дори отвъд Египет. Знам много езици, виждал съм болести, непознати на този остров… Но кажи най-сетне, какво искаш от мен?

Докосването му събуди отново у мен чувството, че се познаваме отдавна.

— Навярно всички сме роби на съдбата си, Микон — продължих уклончиво. — Ти си човекът, от когото се нуждае корабът ни. И само да те посоча с пръст, хората на Дионисий не биха се поколебали нито миг да те грабнат със себе си.

Нито един мускул не трепна на лицето му. Той ме погледна изпитателно:

— Защо ме предупреждаваш тогава? Кой си всъщност ти? Чертите ти не са гръцки.

Във втренчения му поглед се таеше неведома сила, която ме накара да протегна ръце към златния сърп на луната.

— Сам не зная защо правя всичко това — казах откровено аз. — Сам не зная кой съм… Знам единствено, че е настъпил мигът да потеглим в открито море — ти и аз.

— Да тръгваме тогава! — засмя се той и като пъхна ръка под мишницата ми, поведе ме направо при Дионисий.

— Нима не искаш да се простиш с хората тук? Да събереш някои вещи? — попитах с изумление аз.

— Не обичам прощални слова — отсече той.

— Правилно! — намеси се Дионисий. — Ако тръгнеш доброволно с мен, ще получиш много повече от това, което оставяш тук!

Микон поклати глава:

— Доброволно или насила — не е ли все едно? Да става каквото ми е писано!

И той се качи заедно с нас на кораба. Дионисий заповяда да бъде изсвирен сбор с морската раковина и скоро трите ни съда излязоха с гребане в открито море. Тънкият сърп на луната, безмилостната божествена девица, блестеше над главите ни, когато се отдалечавахме от пристана на острова на Целителя.

[1] Третият по големина остров от Додеканезкия архипелаг. В древността там се е намирало светилището на Асклепий, което се е превърнало в първия център на научната медицина в древна Гърция. — Б.р. ↑

5.

Брегът остана далече зад нас. Бяхме в открито море. Гребците се напъваха и стенеха. Някои повърнаха храната, с която се бяха подкрепили на остров Кос. Те роптаеха срещу Дионисий и викаха, че подобно плаване е истинско безумие. Та нали добрият моряк винаги би се придържал по към брега и най-вече би трябвало да знае за къде плава! Какво друго бяха правили те, освен да се бият и да гребат, да се бият и да гребат — и така до безпаметство! Дланите им кървяха, гръбнаците им се прекършваха от болка, задните им части не издържаха на непрекъснато седене въпреки постланите с тръстика седалки на финикийския кораб! Та нали умният моряк би изтласкал през нощта кораба си на суша и би дал възможност на хората си да отдъхнат!

Дионисий слушаше ропота на гребците с усмивка, която, в интерес на истината, не беше злобна, а по-скоро добродушна, но от време на време ги шибваше по гърбовете с камшика си. Всички проклинаха, но продължаваха да гребат, докато той не заповяда и трите кораба да се наредят в една линия и да останат така, вързани един за друг, до изгрев-слънце.

— Не е от жалост — рече той. — Разбирам обаче, че пламъкът на битката едва тлее в душите ви и духът ви е отслабнал повече от телата. Всички около мен — трябва да чуете какво имам да ви кажа!

Уморените моряци насядаха около него под звездната светлина. Настъпи пълна тишина. Когато Дионисий заговори, гласът му се чуваше от всички, макар да хриптеше. Само понякога го заглушаваха въздишките на морето и звукът на леко блъскащите се един о друг кораби. Водачите на другите два кораба, както и отговорниците за такта на гребците и кормчиите се бяха струпали ревностно около Дионисий, но Дорией, въпреки главоболието си, ги изблъска настрани и зае място от дясната страна на Дионисий, след което дръпна и мен и лечителя Микон до себе си, с което искаше да покаже ясно високото ни положение на кораба.

Дионисий се разприказва надълго и нашироко и въобще не се сети да похвали хората си за проявения от тях героизъм при Ладе — напротив, за сравнение ни разказа за прост селянин, който отишъл в града, за да си купи магаре, но се поблазнил и се напил, след което се сборичкал и на следващата сутрин се събудил насинен, с окървавено наметало и откраднати обуща, без да си спомня изобщо къде се намира. На пода около себе си вижда сандъчета със златни монети и полека-лека осъзнава, че е проникнал в някой богат дом, както е бил пиян. Ето защо съкровищата не го радват, а напротив, карат кръвта му да замръзне, защото знае, че скоро ще го хванат и че никога вече няма да види родния си край.

— Ето това е и вашето положение, нещастници! — обясни Дионисий. — Но благодарете на боговете, че са ви избрали водач като мен, който знае какво иска. Аз, Дионисий, син на Фокея, няма да ви изоставя, но в замяна искам безпрекословно подчинение. Съвсем не си въобразявам, че съм най-силният или най-смелият тук, нито пък че съм най-опитният в морските дела. Силни мъже се намират на борда ми — да вземем спартанеца Дорией, чието име споменавам най-напред, защото по суетност няма равен на него сред хората ми. То е само защото той цени високо произхода си. Да, имам превъзходни моряци. Има по-умни от мен — ето например Турмс от Ефес, човекът, който се смее по време на битката и плаче след нея, или пък Микон — лечителят от остров Кос, който, струва ми се, е достоен човек, макар да не го познавам все още много добре. Но това означава ли, че трябва да си изберете друг вожд? Помислете сами — продължи с въздишка, — има ли сред вас някой по-достоен от мен да ви бъде предводител? И ако някой мисли, че е по-добър от мен, нека го каже гласно, а след това ще видим какво можем да направим.

Той огледа бавно хората си, но никой не проговори.

— Ето, виждате сами! — не скри тържеството си Дионисий. — Значи аз си оставам водач, защото съм най-подходящ от всеки тук, макар че вие също си имате задачи, за които няма по-подходящи от вас… Я вижте Ликимний — членът му е толкова голям, че и най-смелата жена би изпаднала в ужас при вида му. С него не мога да се сравнявам!

Всички изпопадаха от смях и започнаха да сочат с пръст Ликимний — мълчалив здравеняк, който явно се смути ужасно от думите на Дионисий. Но още повече го смути Дорией, който се осведоми дали Ликимний не е потомък на Херакъл — след като носи такова име.

Ликимний измънка в отговор, че е свинар от Фокея и че баща му, а и дядо му и прадядо му са били свинари и всички са носили името Ликимний, тъй като свинарите във Фокея нямали навика да дават нови имена на синовете си.

Разсърден, Дорией възрази, че както е известно, първият Ликимний е бил вуйчо на Херакъл и да наричат свинари с името му е направо кощунство. Той се развика и изпадна в истински гняв, докато накрая Микон не притисна с меките си длани слепоочията му, за да усмири безпричинната му ярост, а Дионисий заповяда да му донесат вино, за да млъкне, след което продължи:

— Не съм красноречив и не мога да се сравнявам с обучените в това изкуство. И все пак ще се опитам да ви разясня защо би било най-добре, ако ме следвате и ми се подчинявате.

— Жители на Фокея, а също и всички вие, които се присъединихте към нас по-късно! — извика той. — За какво му е на пълководеца умение, ако няма късмет? Независимо от поражението досега ни върви. Кълна ви се, че с мен винаги е бил късметът и дори тежките времена неизменно са ме водили към успех. Тъй че, докато сте с мен, сполуката няма да ви изостави, но лошо ви се пише, ако решите да ме напуснете!

Някои от моряците си спомниха за загиналите си другари и тихо изръмжаха, че сполуката на Дионисий ги е пратила за храна на рибите и раците, но Дионисий не ги слушаше, а продължи:

— Йония е изгубена навеки за нас, а пътят ни към Фокея е затворен. Персийски кораби са обсадили Милет и други йонийски градове. Но затова пък всички персийски съдове бяха струпани пред Ладе — бойни кораби пристигнаха от Кипър, от Киликия, Финикия и дори от Египет — така че морето там е свободно. Ето защо реших да принеса утре жертва на Посейдон, за да ни изпрати западен вятър.

Чуха се възгласи на недоумение, но Дионисий гръмко продължи:

— Тъкмо западен, чухте много добре! Нека отдъхнат телата ви, докато приятният Зефир ви носи на крилете си, без весла, направо във вражеските води около Кипър, а и по-далече, до бреговете на Финикия, където без всякаква охрана се поклащат търговски кораби, натъпкани със съкровища в трюмове, съкровищата на Изтока и Запада! Търговията си е търговия и сега й е сезонът въпреки войната. Ако преминем през тези води на бързи весла, кълна се, само за един месец ще се сдобием с такива богатства, за каквито не сме и сънували някога в задимените си дървени колиби, заобиколени от стените на Фокея.

Но никой от моряците не отвърна с възторжен възглас — та нали всички знаеха, че във вражески води всяка точка на хоризонта би могла да означава смъртна опасност. Затова Дионисий удвои усилията си.

— Само още един месец — повтаряше разгорещено той. — Не се страхувайте от рани, морска треска и други несгоди. Та нали с нас е опитният лечител от Кос! А след като си свършим работата ще помоля боговете за източен вятър и ще отплаваме далече на запад в Масилия. Ще успеем да се измъкнем, преди да са почнали есенните бури, които обаче ще възпрат онези, които биха дръзнали да тръгнат след нас. В Масилия ще ни посрещнат родните ни фокейци. Там земите около широките пълноводни реки са плодоносни. Там можем да основем своя колония и да подчиним местните варвари, но само ако ви достига мъжество и ако ми се доверявате.

Някои възразиха, че са се снабдили с достатъчно плячка от Ладе, а пътят през чужди води към Масилия е дълъг и опасен: на запад от Сицилия и Италия тиренците и картагенците пазят добре бреговете си. Ако ще се плава към Масилия, то по-добре би било да се тръгне незабавно, да се обърнат корабите на запад и да се чака попътен вятър с благоволението на безсмъртните. Но най-добре би било, ако може да се намери пристан в някой от гръцките градове в Сицилия или Италия, които се славят с разкоша си и с разпуснатия начин на живот. Далечната Масилия е на самата граница със земите на дивите варвари, което я прави ненадеждно убежище.

Дионисий настръхна застрашително, намръщи чело и най-накрая попита с престорено любезен глас дали няма още съветници.

— Ако има, нека се изкажат всички. Та нали за това се сражавахме с персийските тирани и самодръжци при Ладе — заради народовластието. По-смело, съграждани! Кажете си, кой от вас иска да тръгне към Сицилия и Италия, където гърците пазят градовете си и където земята е поделена още преди векове.

Намериха се хора, които продължаваха да твърдят, че е по-добре един заек в торбата, отколкото десет в гората. Те дори поискаха да им се даде кораб и полагащата им се част от плячката, за да могат да се доберат до Сицилия и да започнат там нов живот.

Дионисий отвърна:

— Говорихте дълго, по мъжки, без да се боите от гнева ми. Ще получите полагащата ви се плячка, но кораб от мен няма смисъл да искате. Това е много повече, отколкото сте заслужили. Тъй че взимайте си златото, окачете го на шиите си и се опитайте да се доберете до Сицилия с плаване. Ако се колебаете, аз ще ви посоча пътя с върха на меча си. Водата е топла и звездите ще ви бъдат пътеводител.

И той наистина пристъпи заплашително към тях, а останалите с гръмък смях се заеха да бутат недоволниците към огражденията на палубата, сякаш искаха наистина да ги хвърлят в морето. Скоро нещастниците започнаха да се молят на Дионисий да ги остави на кораба.

Най-накрая Дионисий се смили, сви рамене и каза:

— Що за капризни хора — не знаят какво искат! Е, да забравим, сега отново сме едно голямо семейство, в което всеки има право на глас. Нека да гласуваме! Да вдигнат ръка онези, които по своя воля искат да ме последват и да плават с мен към тила на персите, а после — към Масилия.

Всички, включително Дорией и аз, вдигнахме ръка, за да не гневим повече Дионисий. Само Микон стоеше неподвижен с тиха усмивка на устните.

Дионисий обходи воините, си като ги потупваше по рамената и говореше:

— Юнаци! Браво! Благодаря ви, че не ме предадохте!

Когато стигна до Микон, той се намръщи и попита:

— А ти? Да не би да смяташ да се връщаш на гърба на някой делфин?

Микон погледна Дионисий безстрашно в очите и каза:

— Готов съм да тръгна с теб, Дионисий, накъдето кажеш, но единствено съдбата ще реши къде ще завърши плаването ни. Поради туй не искам да изкушавам безсмъртните и да правя сам избор за неща, които са толкова сложни и непостижими, както и всичко земно.

— Нима не вярваш в сполуката ми? — удиви се Дионисий.

— Напротив — възрази Микон. — Просто ти припомням, че между устните и ръба на чашата често има цяла пропаст.

Обезоръжен от кроткия глас на лечителя, Дионисий омекна и се обърна отново към хората си:

— Дано утре сутринта да задуха свежият западен вятър! Вече принесох жертва на финикийския бог, полях статуята му на носа на кораба с човешка кръв — знам колко кръвожадни са финикийските богове. А на Посейдон и другите морски божества ще принеса в жертва ето тази огърлица, която струва може би колкото цяла къща с лозе, само и само за да ви докажа, че вярвам в съдбата си. Принасям жертвата си охотно и весело, а при това не искам от вас същото, защото знам, че в замяна ще получа някой ден по-ценен трофей от този, който жертвам сега.

При тези думи Дионисий се затича към носа на кораба и хвърли тежката огърлица в морето. От гърдите на моряците се изтръгна неволен стон, но всички разбраха, че Дионисий наистина вярва в сполуката си. Жертвата му беше одобрена и всички коленичиха и започнаха да се молят за попътен вятър, удряйки чела о насмолената палуба.

След всичко това Дионисий им разреши да си легнат и да се наспят, а той самият обеща да караули до изгрев-слънце. Моряците се разотидоха, благославяйки загрижения си военачалник, и скоро нощната тишина се изпълни с многогласно и нестройно хъркане. Всички бяха така уморени, че заспаха като пребити. Само двама останахме будни на главния кораб — Дионисий и аз.

Мисълта какво ни чака не ми даваше покой. Както на мен, така и на Дорией още овчите кости ни бяха посочили запад. Ето защо, мислех си аз, колкото и да се стремяхме на изток, неумолимата съдба ни отблъскваше назад, и то накрай света. Когато осъзнах, че по всяка вероятност никога вече няма да видя Йония, усетих, че в гърлото ми сякаш заседна камък. Станах и потърсих стомната с вода, напих се, а след това се упътих нагоре към палубата. Вторачих се в оловното небе, в черното неспокойно море, слушах плясъка на вълните и усещах поклащането на кораба под нозете си. Някакво леко потракване ме изтръгна от унеса. Както си бях бос, насочих се тихомълком към Дионисий, който се беше надвесил над борда и дърпаше някаква тънка връв. Учуден го попитах:

— Риба ли ловиш?

Дионисий се стресна тъй ужасно, че залитна и за малко не падна зад борда.

— А, това си ти, Турмс! — прошепна той, криейки зад гърба си улова.

Но дори и в тъмнината забелязах огърлицата, която той бе пожертвал тъй великодушно в името на Посейдон пред воините си.

След като видя, че бях разбрал всичко, Дионисий не се смути ни най-малко, а напротив, разсмя се с облекчение.

— Надявам се, Турмс, че ти, който си учен човек, не вярваш в глупавите жертвоприношения. Мъдри йонийци ми казаха някога, че митовете за боговете са просто двусмислици, които може да се тълкуват по най-различни начини. Така и аз смятам жертвата, която дадох на Посейдон, за двусмислица. Вместо да хвърля като някой глупак огърлицата в морето, аз я привързах с връвчица, чийто край е закачен ей тук, на кораба.

— А нима не се помоли за западен вятър? — недоумявах аз.

— Още вчера разбрах по цвета на морето, по това как неспокойно диша то, че вятърът ще се смени и скоро ще задуха от запад — призна си Дионисий. — Помни ми думите: слънцето ще изгрее зад облаци и вятърът ще ни донесе дъжд.

Грубата откровеност на думите му ме порази. Та дори в душата на най-лекомисления човек би трябвало да се крие нещо свято.

— Съвсем ли не вярваш в боговете? — попитах аз.

— Вярвам в това, в което вярвам — отвърна уклончиво Дионисий. — Но знам едно — дори и сто огърлици да бяхме хвърлили в морето, вятърът никога нямаше да се смени, ако нищо не го предвещаваше.

Той избърса внимателно огърлицата с крайчеца на наметката си и я скри в сандъка си. След това се прозина, протегна се и ме посъветва да не си губя времето, а да отида и да се наспя. Докато сме в морето, рече накрая, да нямам грижа — той щял да му мисли.

6.

Както ми обеща Дионисий, тъй и стана. Утрото ни поднесе проливен дъжд. Корабите ни се носеха по пенещите се вълни на изток — тъй че дори и мачтите се огъваха под напора на вятъра. На Дорией му прилоша от люлеенето на кораба. Непрекъснато му се повдигаше, още повече, че и раната на главата му все още не бе заздравяла. Много от хората на Дионисий също бяха налягали по палубата, обезсилени от морската болест.

Всички съдове, плаващи на запад, се бяха изпокрили по пристаните и Дионисий, без да се страхува от когото и да било, потегли към открито море. Когато навлязохме във водите на пролива до остров Родос, вятърът стихна.

На разсъмване срещнахме цял керван кораби, натоварени със зърно и зехтин за персите, обсадили Милет. От корабите ни махаха весело, тъй като нашият съд беше финикийски, а и Дионисий беше заповядал да се вдигнат на мачтите финикийските знаци.

Дионисий не беше особено лаком за плячката от тези кораби, но искаше да покаже на хората си, че все още воюва за Йония. Завзехме тъй бързо първия кораб, че екипажът му така и не разбра какво се случи. Когато Дионисий разбра, че тези кораби са гръцки, от град Саламин на остров Кипър, съдове на тези, които служат на персите, той заповяда на двата петдесетвеслени кораба да потопят останалите малки корабчета. Нито зърното, нито зехтинът ни бяха нужни. Не можехме да носим с нас толкова тежки стоки.

Наемниците на персите се опитаха да се спасят с плуване, но Дионисий заповяда бегълците да бъдат връщани и удряни с греблата и копията, така че скоро около нас морето почервеня от кръв. Защото, ако някой от тях бе достигнал до брега, той би издал присъствието на пирати в тези води.

Когато хората от първия кораб видяха, че другарите им от другите съдове са избивани, а самите кораби потъват, някои от тях почнаха да молят за милост, но повечето като че ли се бяха примирили със съдбата си. Най-старшият спокойно каза на Дионисий, че му е все едно кога ще умре — днес или утре. Все едно персите нямаше да го пощадят, а щяха да го побият на кол, ако разберяха, че е погубил корабите им. Пък и той изобщо не обичал персите, а им служел само защото нямал друг избор. Дионисий сметна, че думите му са разумни, тъй като водачът на победени няма какво повече да губи, и реши да го вземе при себе си, заедно с двама от рулевите на този кораб. Те познаваха бреговата ивица на Кипър, имаха представа за местните ветрове и течения и често бяха пътували от Саламин към финикийските градове.

— Тъй като хората ви видяха, че предадохте персите, изберете двама-трима от най-добрите измежду тях и с тяхна помощ убийте останалите.

Помилваните изтръпнаха при тези думи, но съобразиха, че нямат друг избор, и след като избраха трима от хората си, започнаха да избиват останалите, при това първо им се извиняваха и обясняваха, че не го правят по своя воля. След това по заповед на Дионисий те продъниха трюма на кораба си и се качиха на нашия — целите в кръв от глава до пети.

На платна и на весла ние потеглихме към Кипър. По пътя се натъкнахме на голям търговски кораб, който освен че пренасяше ценни стоки, превозваше и пътници. Колкото и да се съпротивляваше екипажът му, моряците ни бързо го нападнаха с ударниците на нашите пиратски кораби. Потресени, пътниците излязоха на окървавената палуба без оръжие и с вдигнати ръце и взеха да ни молят да ги помилваме, както и да помилваме жените им и дъщерите им. Обещаваха ни какви ли не дарове. Но Дионисий беше много предпазлив и решен да не оставя живи свидетели, които биха могли да го познаят дори и след много години. След като взе в ръце бойна секира, той собственоръчно изби мъжете, а жените първоначално остави живи, за да могат да се разтушат с тях хората му.

— Налитайте, земляци! — подкани ги той. — Службата ви е сурова и еднообразна и вие сте в правото си да я облекчите малко, като се позабавлявате с тези жени. Но знайте — аз лично ще кръцна гърлото на всеки, който се опита да скрие някоя красавица на борда ни. От това биха следвали само крамоли и дрязги.

Победителите се чешеха нетърпеливо по брадите и хвърляха разгорещени погледи към жените, които се бяха вкопчили една в друга и плачеха. Дионисий се засмя.

— И не забравяйте, храбри мои воини — добави той, — че за всяко удоволствие се плаща. Удовлетворявайте младежката си похот, докато други, по-умни от вас, ще грабят кораба, но не се надявайте да получите част от плячката. И тъй — избирайте, както някога Херакъл — между тясната пътека на добродетелта и широкия друм на порока!

Жителите на Фокея се оказаха тъй алчни, че само неколцина от тях се нахвърлиха върху жените, докато останалите се пръснаха по кораба, за да търсят плячка. Намериха много злато и сребро, женски украшения и скъпи тъкани, а освен това подправки и вино. Всичката тази плячка те събраха за извънредно кратко време, тъй като знаеха къде да търсят.

Най-лесното би било да се подпали кораба, тъй като не можехме да продъним мощния му корпус от кедрово дърво. Но Дионисий счете, че пушекът от пожара би привлякъл вниманието на хората от брега. С голям труд хората ни успяха най-накрая да пробият широки отвори в дъното на съда, така че да потъне колкото се може по-бързо. Дионисий вдигаше с ритници моряците, които бяха предпочели жените, и им заповядваше да прережат гърлата на пленничките си, за да умрат от лека смърт след изпитания позор. Но един от насилниците така си и остана да лежи на палубата. Жертвата му беше пронизала окото с игла за коса, а след това сама се беше лишила от живот. Дионисий и хората му оцениха смелостта на тази жена и в знак на уважение покриха лицето й с плащ, преди да напуснат кораба.

Единствен Дорией пренебрегна и плячката, и жените. Веднага след като корабът беше завзет, той се върна на нашия съд. Микон, който не участва в сражението, обходи кораба и най-накрая намери сандъче от слонова кост, в което имаше медицински инструменти.

Дионисий взе да обвинява Дорией за мързела му, но онзи отговори, че воюва само с въоръжени противници и че колкото по-добре владеят оръжието, с толкова по-голямо желание е готов да се бие с тях, ала избиването и грабенето на невъоръжени мъже и безпомощни жени е под достойнството му. Отговорът му се понрави на Дионисий и той обеща да му задели част от плячката. Зарадван, Дорией си призна:

— Вярно е, че мога да убия и обезоръжен човек — в краен случай или когато трябва да принеса жертва. Но той трябва първо да бъде измит, да му бъде сложен венец на главата и челото му да бъде натрито с пепел. Не се отказвам и да легна с жена, ако е от добър род и е достойна за мен.

След като разказах това, аз все едно съм разказал всичко за пътешествията ни из тези води. Променяха се само размерите и броят на корабите, които ограбвахме и потопявахме. Обходихме морето около Кипър и победихме много кораби, но все пак някои рибарски лодки, които ни забелязаха, успяха да ни се изплъзнат. Беше настъпило време да се махаме оттук, и то колкото се може по-бързо. Дионисий тропаше нетърпеливо с крак, призовавайки вятър, който да ни отведе към бреговете на Финикия, където бяха главните морски пътища и където на никого не би дошло на ум да ни търси. От неколкостотин години насам никакви морски пирати не се бяха осмелявали да навлязат в тези води, смятани за най-опасни в целия свят.

Но лекият ветрец духаше непрекъснато към Кипър и ни теглеше към брега, а веслата бяха безсилни пред течението, за което ни бяха предупредили и пленниците ни от Саламин.

Ето защо и Дионисий беше тъй нетърпелив, че започна дори да се моли на боговете за попътен вятър. Микон погледна към мен някак замислен, та по лицето му пробягна сянката, която ми беше странно позната, и каза:

— Помоли се и ти за вятър, Турмс, макар и само на шега.

И ето че при тези думи аз вдигнах ръце към небето, сякаш движен от неведоми сили, и първом три пъти, после седем пъти и най-накрая дванадесет пъти призовах боговете, молейки за попътен вятър. Виках все по-силно и по-силно, докато най-накрая, оглушен от собствения си глас, не престанах и сам да разбирам какво всъщност става с мен.

Когато се осъзнах, главата ми бе отпусната на рамото на Микон, който се опитваше да ме накара да пийна малко вино. Дорией ме гледаше потресен, а дори и Дионисий, който не вярваше в нищо, изглеждаше уплашен. Небето, което само преди малко сияеше безоблачно над нас, изведнъж потъмня и откъм запад се показаха огромни черни облаци, които се носеха към нас като стадо огромни черни коне с развети гриви. Дионисий заповяда да се вдигнат платната и в същия миг над главите ни се чу гръм, подобен на тропота на хиляди гигантски копита.

Морето почерня и се разпени, мълнии прорязаха небето. Корабите ни се наклониха застрашително и след като загребаха юда, се понесоха напред с вдигнати платна, обкръжени от плътна дъждовна завеса и от вълните, побелели от пяна и високи като цели къщи.

С трясъка на гръмотевиците се тресеше и корабът и ние изпонападахме на палубата, като се опитвахме да се хванем за каквото падне. Но явно, че виното, с което ме беше упоил Микон, ме беше ударило в главата, защото при тласъка на поредната вълна краката ми едва не ми изневериха и аз с усилие успях да се хвана за предната мачта. Краката ми танцуваха сами с непознат ритъм, а от устните ми излитаха слова, чийто смисъл не разбирах. Чак когато бурята започна да отслабва, аз се строполих изнемощял на дървената настилка.

Микон се приближи до мен, прегърна ме и каза:

— Който и да си ти, Турмс, от пръв поглед разбрах, че отдавна те познавам, както и ти — мен. Но комай трябваше да се задоволиш да повикаш само три пъти вятъра, защото ето сега не знаем накъде ни носи той.

Погледнах в търпеливите живи очи на Микон и усетих, че този човек ми е по-близък от всички хора, с които бях другарувал през живота си.

Разбира се, бях признал и Дорией още от пръв поглед за свой приятел, но между нас нямаше нищо общо освен съдбата, която ни беше събрала. По нрав, стремления в живота и каквото и да било друго той бе тъй различен от мен, че въпреки искрената обич, която изпитвах към него, другарството ни приличаше по-скоро на съперничество. А що се отнася до Микон, той ми беше близък по дух и всичко в него ме привличаше.

— Какво говориш? — попитах аз и го докоснах неволно с пръст по челото. — Кой си ти всъщност?

— А защо докосваш челото ми? — отвърна ми той с въпрос. — Благославяш ли ме или ми даваш знак?

Самият той скръсти ръце и направи три странни знака с пръсти. Но аз не го разбрах и поклатих глава.

Не вярвайки на очите си, той възкликна с изумление:

— Нима ти наистина не знаеш кой си, Турмс? Нима наистина не си проумял? Значи днес ти може би за първи път изпита силите си!

Недомлъвките му започнаха да ме дразнят.

— У мен няма никакви тайнствени сили — сърдито възразих аз. — Просто на шега се помолих за попътен вятър. А за себе си знам само едно: озовах се под един дъб близо до Ефес, след като бях ударен от мълния. Бях гол като младенец и не помнех нищо от миналото си.

— И все пак ти носиш миналото в себе си — отвърна ми Микон. — Иначе не би могъл да простреш ръце към небето и да молиш боговете на непонятен език. Тялото ти не би се гърчило така, сякаш изпълняваш свещен танц. Турмс, ти знаеш повече, отколкото сам би могъл да си представиш.

Беседата ни беше на четири очи: изплашените фокейци стояха настрана от нас, Дионисий беше на кърмата, а Дорией се беше спуснал в трюма.

— Всички ние носим в себе си миналото, ето защо понякога, когато се срещнем, успяваме да се познаем — прибави Микон. — Носим в себе си множество минали животи, а така също и бъдещи животи… Но ти, Турмс, би могъл да получиш право да влезеш в сонма на боговете — та ти стоиш наравно с въздушните духове!

Опитах се да възпра нелепото му бълнуване:

— Микон, ти си ми приятел. Но какво толкова необичайно има, ако някои хора ни се харесват от пръв поглед, а към други изпитваме неприязън още щом ги видим?

— А защо, мислиш, всичко е така? — настоя Микон. — Дълбоко в душата си ти знаеш отговора, но се противиш на знанието си, понеже така те е възпитал онзи скептик от Ефес.

Думите на Микон ме разтревожиха повече, отколкото бях очаквал. Докоснах настилката на палубата, след това сложих длан на горещото си чело. Да, аз, Турмс, съм жив, съществувам!

— Не си от мъдрите — проговорих аз, — ти си само един от посветените. А аз не вярвам в тях. В Елея[1] посвещаваха дори жените и робите. Подобна мъдрост не струва много-много.

— Помниш ли, говорихме за роби при първата си среща — отвърна Микон. — Нито съдбата, нито принудителният труд могат да превърнат човека в роб. Роб е единствено този, който не желае нищо да вижда и да чува, този, който се отрича сам от себе си. В името на безсмъртните, сам виждаш кой на какво е способен и тук на кораба. Дорией е ненадминат воин, но какво би бил той без оръжието си? Дионисий е роден за моряк, но какво би бил той, ако живееше на сушата и никога не беше виждал морето? Какъв смисъл има стрелецът с лък да се прицелва, ако мъглата не му позволява да види целта си? Как би могъл роденият за ловец на бисери да се гмурне в дълбините, ако няма море? Нима не разбираш, Турмс, че ти си ясновидец, който не иска да вижда, ти си ловецът на бисери, който отказва да се гмурне в дълбините? Нима смяташ да прекараш живота си на суша, в тъмнина? Каква радост и полза би имало за теб в живота? Трябва само да се връщаш, отново и отново, докато се съгласиш да разбереш истината.

— Мислиш ли наистина, че бурята се вдигна, защото аз я призовах? — възразих му. — Та това би било против природата, неестествено! Бурята щеше да започне, независимо дали аз искам това или не. Само глупците вярват, че е възможно да се предизвика буря или дъжд, като простре човек ръце към небето и вземе да се моли на боговете. Може би имаш просто склонност да наблюдаваш природните явления и си видял знак — нещо, свързано със светлината, с облаците, с полета на птиците или с движението на морето, — който ти е подсказал, че идва буря. Затова ме накара да призова вятъра и искаш да ти повярвам. Не, по-скоро вярвам, че бурята беше съвпадение, тъй както се случва понякога двама приятели да се срещнат в някой пренаселен град, макар вероятността да е малка и макар много по-вероятно да е да се разминат, отколкото да се случат на едно и също място в едно и също време.

— Точно така — каза Микон, — по едно и също време на едно и също място. Турмс, ти наричаш това съвпадение. В такъв случай съвпадението е нещо повече, отколкото си мислиш.

— И така да е — казах. — Но ето, слънцето отново се усмихва и вълните отново са кротки. Само за да те убедя, че не си прав, ще призова отново вятъра. Ще видиш, че този път няма да стане нищо, напротив, и последният полъх ще спре.

Станах и протегнах ръце към небето, за да призова отново вятъра. Микон скочи, хвана ме за китките и ме замоли:

— Не го прави, Турмс! Ще потопиш кораба ни и след това ще трябва да яхнеш някой делфин и да плуваш, докато не попаднеш в плен при финикийците, които са в Кипър. Те сигурно ще те побият на кол за назидание на хората.

Но аз отвърнах подигравателно:

— Ти самият казваш, че нищо не се случва, без да има някакъв скрит смисъл. Ако е писано да призова отново вятъра, трябва да го сторя. Сам започна тази игра.

Дионисий забеляза спора ни, дойде и ме удари силно през устата, тъй че аз коленичих на палубата.

— Забранявам ти да викаш пак вятъра, Турмс! Насладихме му се достатъчно и предостатъчно. Освен това плаваме в погрешна посока, щом все още виждаме кипърския бряг и хората от Саламин твърдят, че съзират силуета на родния си град. Затвори си устата и дръж ръцете си прибрани, докато не се измъкнем.

Обхвана ме ярост от думите му и извиках:

— Защо говориш така, Дионисий? Та нали не вярваш в никакви небесни сили, нито в морски богове, нали дори в Посейдон не вярваш?

Дионисий поомекна при думите ми, огледа се внимателно и каза:

— Дори и да не вярвам в нищо, не е лошо човек да внимава.

Когато той се отдалечи, аз разтрих кожата на лицето си, която още гореше от плесницата му, и рекох на Микон:

— Разбира се, вярвам в хора, които могат да правят дъжд, но те си имат цветни превръзки, тъпани и звънци. Понякога успяват да докарат дъжд, понякога — за свой срам — не успяват. Но безумие е да се мисли, че някой би могъл да предизвика дъжд само като вдигне ръце към небето.

— Който е изпитал, той ще разбере — каза меко Микон.

— И обратното — завърших аз пререканията ни.

Но аз не бях забравил за дивните сънища, които ме спохождаха при пълнолуние. Не бях забравил чуждите градове, из които бродех по-уверено, отколкото из улиците на познатите ми градове. Помнех и покритата с тънък воал фигура, която ми се явяваше в съня ми в Ефес, без да открива лицето си. Въпреки че здравият разум се опитваше да надделее, изведнъж ме обзе безразсъдната увереност, че аз наистина нося в себе си минало, за което не зная нищо. Може би изобщо не бях този, за когото се мислех. И все пак не смеех да споделя мислите си с Микон.

[1] Южноиталийски град, основан около 540 г. пр.Хр., известен с философската си школа. — Б.пр. ↑

7.

До късна вечер непрестанният остър вятър ни теглеше на североизток, към синеещия се кипърски бряг, и усилията ни да се измъкнем в открито море не се увенчаха с успех. Както и да се опитвахме да обърнем платната, всичко беше напразно: като че ли някаква неумолима сила ни теглеше напред. При такъв вятър греблата бяха безполезни, тъй че предпочетохме да дадем почивка на гребците, в случай че вятърът се промени и наистина ни подгони към брега. Когато се стъмни, Дионисий заповяда платната да се смъкнат наполовина и трите кораба да се вържат един за друг, за да не бъдат отнесени прекалено далече един от друг през нощта. Той заповяда също да се поставят нощни караули, които да охраняват корабите на смени. Самият той изобщо не си легна, а се разхождаше неспокойно напред-назад по палубата до сутринта.

Нощта обаче премина без тревоги, а на сутринта ни събудиха удивените възгласи на караулите. Когато се качихме на палубата, видяхме, че морето е спокойно и че корабите ни се поклащат на вълните източно от най-източния край на остров Кипър. Слънцето с цвят на червеникава мед изгряваше над хоризонта и озаряваше със светлите си лъчи издигнатия на върха на най-източния хълм храм на Афродита Акрейска. От кораба се виждаха добре терасите и колоните му и дори дочухме кукуригането на черните петли на славната богиня, които поздравяваха новия ден.

Нашите спътници от Саламин се развикаха, че бурята била явно предизвикана от самата Афродита от Акрея, която ни доведе тук. Богинята Афродита, която е покровителка на всички моряци, беше особено почитана тук, в източните морета. Финикийците й се покланяха под името Астарта, тъй че това беше именно божеството, свързващо Изтока със Запада. А Кипър се славеше като родината на Афродита — именно тук, на този остров, се беше родила тя от морската пяна и само златистите й коси покривали прекрасното й снежнобяло тяло, когато за първи път излязла на брега. Трябваше непременно да се отбием в храма, за да й принесем жертва, та нали иначе бихме предизвикали гнева й, а както е известно, Киприда е страшна в гнева си.

Но Дионисий с гръмък глас заповяда на гребците да изведат корабите в открито море. При това само по чудо не се натъкнахме на някоя подводна скала. Тук крайбрежните води бяха пълни с такива клопки, а между малките скалички, които се подаваха на повърхността, имаше опасни за нас плитчини. Екипажът роптаеше, когато потеглихме на югоизток, а пленниците повтаряха, че не отговарят за последствията, ако не принесем жертва на Афродита.

Дионисий обяви на всички:

— Прекланям се почтително пред могъществото на златокъдрата богиня и се заклевам, че ще й принеса жертва при първа възможност. Нали виждате големите кораби, които са на пристан на брега. Рано е още да слагаме сами главите си в капана. Не, по-скоро бих си навлякъл гнева на Афродита, отколкото гнева на бога на войната. — И той заповяда със страшен рев на гребците да гребат по-силно. — Нека потта по челата ви да изтръгне от главите ви всякакви мисли за жертви! — провикна се Дионисий.

Скоро на гребците наистина не им беше до приказки. Вдишвайки жадно въздух, те се напъваха с всички сили, но корабите се придвижваха едва-едва напред. Ала когато храмът на Афродита се скри от погледите ни, корабите набраха скорост, а и гребците задишаха по-равномерно, като че ли от гърдите им бе паднала тежест. Небето беше ясно и безоблачно, морето приличаше на меко покривало и всичко около нас сияеше.

Дионисий извика победоносно:

— Сами виждате, Киприда няма власт над нас!

Но в същия миг гребците запяха, тъй че дори ударите по гонга, отмерващи такта на гребането, бяха заглушени. Те пееха:

Очите й по-сини са от теменуги,

нозете й по-бели от вълните,

косите й блестят със блясък дивен

и щом усмивката й грейне, тя разтапя

сърцата на герои и безсмъртни.

О, щом Киприда се усмихне,

дори и немият пропява,

дори и слепият отново вижда,

дори и старецът се подмладява!

Колкото по-силно пееха, толкова по-леко им се струваше гребането. Малките вълнички се пенеха около носа на кораба и аз също изпитах желание да запея. Божествено успокоение изпълни сърцето ми. Отворих уста и се включих в песента с пълен глас.

По обяд наблюдателите се развикаха, че виждат върховете на мачти и червени платна. Срещу нас плаваше кораб и след време различихме обкованите му със сребро и украсени с дърворезба прегради, както и блестящите гребла, обковани с мед.

Когато този бърз, строен кораб се приближи до нас, спътниците ни от Саламин, които съгледаха знаците на мачтата, извикаха:

— Те са от Тир. Не смей, Дионисий, да влизаш в разпра с Финикия — владетелката на моретата!

Но Дионисий без колебание заповяда на финикийския кораб да спре и хората ни го превзеха без никаква съпротива. Финикийците само крещяха с хрипливи гласове и простираха напред ръце, като че ли се опитваха да ни преградят пътя. Помежду тях имаше много жреци, загърнати в пурпурни плащове, превръзките през челата им бяха украсени с бисери. На шиите им висяха сребърни огърлици, по китките им подрънкваха сребърни гривни.

— Какво са се развикали тези? — попита Дионисий и отпусна меча си.

Саламинците, разтреперани от страх, обясниха:

— Това е свещен кораб. Те носят благовония и жертви за покровителката на мореплавателите — Афродита Киприда.

Дионисий започна да се чеше притеснено по брадата. Очите му шареха по палубата на кораба. През цялото това време жреците размахваха заплашително жезлите си и крещяха. Дионисий им извика да спрат, но те го послушаха чак когато той вдигна високо във въздуха една бойна секира.

Заедно с най-близките си помощници той обходи кораба. Имаше много ценни, но безполезни за нас неща — освен няколкото обшити със скъпоценни камъни свещени дрехи. Ала когато Дионисий поиска да влезе в ограденото с тежки тъкани помещение на кърмата, жреците се вкопчиха в завесата, която преграждаше входа към това помещение. Дионисий обаче я разцепи с меча си и влезе вътре, но веднага се върна обратно, а лицето му беше съвсем червено.

— Тук няма нищо — каза той. — Само четири дъщери на Астарта.

Думите му ни заинтригуваха. Нашите саламинци, които разговаряха с жреците, обясниха, че девойките са предназначени да бъдат принесени в дар на Афродита от сестра й, Астарта от Тир.

— Чудо, чудо! — започнаха да шепнат мъжете, а накрая се развикаха, че искат да видят девойките.

Дионисий, който все още не беше решил как да постъпи с кораба, заповяда със смях да изведат четирите.

С плавни движения, без следа от страх, те излязоха от укритието си — с разпуснати коси, с огърлици на шиите и с пояси на жрици. Кожата на едната от тях беше бяла като сняг, на другата — жълта като синап, на третата — червена като мед, а на четвъртата — черна като смола. Всички ахнахме от изумление, тъй като досега никой от нас не беше виждал жълтокожи. Някои от най-недоверчивите твърдяха, че девойката е намазана с някакво багрило. Дионисий си наплюнчи палеца и започна да търка моминското рамо, но цвета му не се промени. Девойката го гледаше спокойно с дръпнатите си черни очи.

— Няма спор, това наистина е чудо! — каза Дионисий. — Богинята разбра, че не можем да слезем на брега да й принесем жертва, ето защо тя сама ни донесе жертвата, която трябва да й поднесем. Жертва, равна на която не бихме могли никога да намерим сами. Завзехме този кораб. Той е наш. И ето — аз забивам тази секира в палубата в знак на това, че принасяме кораба в дар на Киприда.

Хората му одобриха намерението му и казаха, че не искат да са против богинята и да причинят зло на девойките, които са предназначени за нея. Някои от тях започнаха да събират миролюбиво, по-скоро като за спомен, някои от украшенията на жреците, но от девойките те не взеха нищо.

Четирите, когато видяха, че имаме намерение да се оттеглим, започнаха изведнъж да говорят оживено и да ни сочат с пръст. Негърката хвана Дионисий за брадата, червенокожата сложи ръцете си на рамената на Дорией, а белокожата докосна с пръсти устните ми.

— Какво искат те? — сви вежди Дионисий.

Жреците от Тир започнаха да обясняват притеснено, че според девойките хората на Дионисий са длъжни да принесат и друга жертва на Афродита — богинята на любовта. Но тъй като пиратите са прекалено много, продължиха жреците, девойките са решили да изберат четирима мъже, от които да приемат жертвата. Самите жреци бяха против, стигаше им дарът на Дионисий — забитата в дъската на палубата секира. Но Дионисий, който се освободи от прегръдката на чернокожата, се размисли и накрая отсъди така:

— Не трябва да правим нищо наполовина. Ако ще принасяме жертва — да го направим тъй, както желае богинята. Нека жребият да реши кои ще бъдат четиримата, които да извършат обреда.

Моряците намериха, че решението на Дионисий е мъдро и благородно.

Богинята разпредели равномерно милостта си: от екипажите на всеки от трите кораба имаше щастливци, които изтеглиха червения, жълтия и черния жребий. Невероятно, но четвъртият, белият жребий, се падна на мен. Погледнах стреснато бялото камъче в шепата си, отново усетих допира на пръстите на белокожата до устните си и се опитах да си представя блаженството, което ме очаква. Въпреки това успях незабелязано да притисна камъчето в дланта на Микон, тъй като той беше по-съобразителен от Дорией, който навярно щеше да подвикне от учудване и да ме издаде.

— Започвам да разбирам — прошепна Микон, — защо бурята ни доведе до храма на Киприда.

Аз го прегърнах и го накарах да вдигне ръка и да покаже белия жребий. Гребците измиха и натриха с благовония четиримата щастливци. Докато всички ние насядахме около котела с гозбата, четиримата избраници начело с Микон като най-старши по ранг влязоха в ограденото със завеси помещение на кърмата. Жреците отново затвориха входа му със завесата, разцепена от меча на Дионисий, и взеха да припяват химни с хрипливите си гласове. Оставихме оръжието и започнахме да се храним, а Дионисий поиска и вино — да отпразнуваме тържественото събитие.

Но мнозина сред нас, забравили за виното, седяха разсеяно на палубата, с устремен поглед към завесите на кърмата.

Когато слънцето започна да клони на запад, Дионисий прояви признаци на нетърпение. Най-накрая той не издържа и скочи:

— Изведете четиримата оттам и ако прекъснете някое недовършено жертвоприношение, нека се сърдят на себе си.

Като видяхме как гребците влачат другарите си вън от помещението с девойките, ние зяпнахме от учудване. Клетите, те почти не можеха да ходят, а влачеха едва-едва нозе. Бяха с помътнели очи, провесили езици. Последен беше Микон. Той прескочи с усилие огражденията на нашия кораб и се сгромоляса на палубата.

Дионисий заповяда да се гребе на североизток, та който ни види, да помисли, че имаме намерение да заобиколим Кипър и да се върнем в йонийски води. Досещаше се, че жреците от Тир ще съобщят на персите за срещата с пирати, и затова реши да ги измами.

Кой би могъл да помисли, че ще отплаваме всъщност към финикийски води — там, където ни чака сигурна смърт? Когато свещеният кораб се скри зад хоризонта, Дионисий заповяда на кормчията да завие на изток. В същия миг по морето пробягна лек ветрец, като че ли Афродита бе решила да бъде милостива към нас.

— Не съм човек, който вярва в боговете — отбеляза Дионисий. — Но дори и аз разбрах, че Афродита предпочита да приеме кораба с жертвите от нас, а не от финикийците. Тъй че нека да откарат даровете ни и ако искат, да ни предадат на персите, към които уж плаваме.

Микон изпълзя на колене на палубата и едва успя да се добере до огражденията, за да повърне. Щом ме видя, той прошепна с мъчителна усмивка:

— Мислех си, че съм умен човек, но едва сега ми се изясни, че всъщност нищо не знам. Чак сега разбирам — невидимите мрежи на Афродита могат да оплетат и най-силния мъж.

Когато настъпи нощта, той ми върна бялото камъче с думите:

— Скрий този камък, Турмс! Той беше предназначен за теб. Ти си любимецът на богинята.

Взех камъка и го скрих, също както някога скрих черното камъче от храма на Кибела в Сарди. Този мой щастлив жребий беше знак, че е завършил още един период от живота ми, въпреки че тогава не разбрах това.

Микон ме предупреди:

— Макар боговете да обсипват с дарове избраниците си, те искат още повече в замяна. Твоята богиня е Артемида, властваща над теб в образа на Луната. Когато на небето месецът е млад, ти си слаб и угнетен. Но когато той започне да расте, ти набираш сили, докато не се възпламениш по пълнолуние. Афродита също е благосклонна към теб и в това се крие опасност. Двете богини са съпернички, така че гледай да им принасяш еднакви жертви! Гледай да съхраниш благоволението и на двете — нека те самите да се борят за теб! — Той протегна ръка към мен и зарида с глас: — Завиждам ти, Турмс! Познах богинята ти в мъка и телесно наслаждение и съм готов на всичко, само и само да й принадлежа до смъртта си. Силата й е упоителна и ужасна. Тя кара човек да забрави другите богове и да не се спира пред нищо, да пренебрегва всеки един от тях, само и само да се сдобие с любовта на Киприда. — Помълча, после добави: — Знаех, че човек може да постигне боговете с пост, с плътски лишения и бдения, както постъпват посветените. Но не съм и подозирал, че дори и на върха на блаженството може да се прогледне и да се види това, което е скрито от нас: бъдещето и миналото. Афродита, макар и лекомислена, е мъдра богиня. А може би именно в лекомислието й се състои великата й мъдрост?

Слушах дърдоренето му снизходително, мислейки си колко слаб човек е Микон. Себе си аз смятах за силен.

Но всичко това се изтри от паметта ми, когато заплавахме из финикийски води. Беше пълнолуние и ние се носехме по вълните като разярените черни псета на богинята луна. Убивахме, грабехме и потопявахме всеки кораб, който ни се изпречеше на пътя. Скоро съдовете ни, препълнени с богата плячка, натежаха и станаха неповратливи. Финикийците започнаха да палят сигнални огньове по бреговете. В тежък бой успяхме да потопим още два от стражевите им кораби. В битките загинаха много от другарите ми, а още повече бяха ранените. Мен обаче като че ли ме пазеше невидим щит: не бях дори одраскан.

Воините започнаха да мърморят, че виждат сенките на умрелите, които призовават да бъдат отмъстени, бродейки нощем по палубата ни. И денем понякога морето и небето изведнъж притъмняваха без видима причина.

Дионисий се мъчеше да омилостиви загиналите, като им принасяше жертви. Късметът му не го напускаше: морето и битките бяха оставили все още цели корабите ни. Вярно, че след сблъсъците с финикийските кораби нашите бяха протекли на няколко места, но успявахме все още да поправяме повредите.

Когато над хоризонта блесна сърпът на младия месец, Дионисий каза:

— Достатъчно сме изкушавали съдбата, а и нямаме повече къде да прибираме плячката. Не съм толкова алчен, че да продължа да грабя, докато потопя корабите си. Време е да се погрижим за самите себе си и как да съхраним събраните богатства. Тръгваме на запад и нека Посейдон да ни е в помощ да прекосим безкрайните морски простори.

Дионисий остави живи някои от пленниците от завзетите кораби, които бяха вещи в мореплаването, но не им се доверяваше напълно: та нали най-тежкото престъпление за финикийците беше да издадеш на чужденци тайните морски пътища и течения.

И все пак той принесе много жертви. Лицето, ръцете и краката на дървения бог на носа на кораба бяха намазани с кръвта на много пленници. При моряците човешката жертва е нещо обичайно, както и изливането на кръвта й в морето. Друго би било, ако всичко това се извършваше на сушата. Но в морето на никого не му хрумна да възрази на такава варварска жестокост. Единствено Микон беше на мнение, че подобни приношения са прекалени.

Когато извърши и последната жертва, Дионисий извика:

— О, морски богове, близки и чужди, дайте ми буря, която да ни отнесе на изток, далече, там, където преследвачите ни не могат да ни стигнат! По-добре е да се удавим, отколкото да попаднем в плен!

Омаяни от кръвта и от плячката, както и от досегашните успехи, моряците също започнаха да призовават бурята. Беше към края на плавателния сезон, неспокойни птичи ята прелитаха над нас и морето менеше непрекъснато цвета си. Но слънцето все още печеше жестоко, палубата блестеше ослепително и вятърът беше насрещен. С окървавени длани и с прегракнали гърла гребците се обърнаха най-накрая към мен:

— Турмс, Турмс, призови вятъра! По-добре наистина да се удавим, отколкото да умрем от напрягане с веслата. Тъй тежка е плячката ни!

От виковете им усетих как ме обзема някаква празнота. Видях сенките на много мъртъвци, които се опитваха с безплътни ръце да спрат кораба ни. В странното си състояние почувствах непреодолима сила да призова източен вятър, защото усещах, че съм по-силен от мъртъвците. Всички моряци завикаха като един след мен, наподобявайки думите, които се изтръгваха от устата ми, макар никой, дори и аз самият, да не ги разбираше. Триж призовах вятъра, след това седем пъти и накрая дванадесет пъти. Микон се зави от страх презглава с плаща си, но не понечи да ме възпре, защото финикийските и египетските кораби и без това бяха по петите ни. Воините удряха щитовете си един о друг, готвачите блъскаха с черпаците по казаните, Дионисий пусна във въздуха цветни вълнени ленти, използвани от предишните собственици на кораба за магии за вятър и само финикийските кормчии ни гледаха мълчаливо с намръщените си бронзови лица с медни халки на ушите.

На изток морето придоби жълт цвят и изведнъж върху ни връхлетя пясъчна буря, донесена от ураганния вятър. Последното, което видях, беше огромен воден стълб зад кораба ни, след което се проснах в безсъзнание. Събудих се в трюма, вързан за една от извитите греди от вътрешната страна на кораба. Микон и Дорией ме бяха донесли тук и ме бяха вързали, за да не падна от клатенето на кораба и да не се убия по време на бурята.

Книга трета
Химера

1.

Дионисий беше чудесен мореплавател. Изкуството му да води кораба в открито море беше неизмерно по-голямо от скромния успех, постигнат по време на боя в Ладе, и заслужаваше много по-голямо уважение, отколкото разбойничеството във финикийски води. В разгара на есенните бури и ветрища, когато другите морски съдове бързаха да намерят подслон из пристанищата, той успя да се добере само за три седмици до крайбрежието на Сицилия. Докара до целта и трите ни кораба и нито веднъж не се наложи да спираме никъде. За да намери източната посока по време на плаването, той само се взираше в далечните очертания на планините на остров Крит.

Всички на борда бяхме болни, миришехме лошо, солената вода разяждаше раните ни, та едва се влачехме по палубата, а съзнанието ни беше тъй помръкнало, че непрекъснато ни се привиждаха рогати чудовища и ни се счуваха звуци от раковините на тритони[1]. Когато най-сетне забелязахме на запад синкавата ивица суша и се убедихме, че наистина е земя, мнозина от нас се разплакаха и с дрезгав глас замолиха Дионисий да спре при първа възможност, без да обръща внимание чии са тези владения — на африканци или на италийци, и от кого са заселени — от картагенци или от гърци.

Корабите ни течаха, а зимата приближаваше, така че дори и Дионисий не би успял да се добере до Масилия. Той събра на съвет цялото корабно началство и каза:

— Ето там, в далечината, се забелязва вече огромната планина с кълбящ дим на върха й. Това означава, че наистина сме при бреговете на Сицилия. Ако копнеете за големи градове, можем да отплуваме на север, към Италия, до Кротон, или на юг, към Сиракуза, която е най-великият от сицилийските градове, ако не се лъжа, макар че е възможно Акрагас да е още по-голям град.

Моряците се зарадваха и завикаха:

— Ние сме толкова богати и в някой голям град ще можем да се снабдим с всичко, което пожелаем! На някой пристан ще можем да поправим и корабите си, а дори и да си купим нови, с които да отплаваме напролет към Масилия и да потърсим братята фокейци. Но най-напред имаме нужда от почивка и силна храна, от танци, музика и песни, от вино и венци от цветя, за да могат да си отдъхнат и душите ни!

Дионисий каза:

— Най-лесно ще намерим забавления в големите градове, но те обикновено са силни крепости със здрави стени и воини, които ги пазят. Обикновено големите градове имат и бойни кораби на пристаните си. Тъй като търгуват по морски път, научават много по-бързо новините от далечни земи, отколкото малките градове, които водят по-затворен живот. Ето защо, струва ми се, че след веселбата в някой град ще последва и наказание, щом само разберат кои сме. — Той изгледа всички наоколо със зоркия си поглед и продължи: — Съвестта ни е чиста и знаем, че сме се били честно с персите. Но богатството ни е толкова огромно, та малцина ще ни повярват, че това са само трофеи, които сме успели да съберем от Ладе, след което сме потеглили насам, за да потърсим приют в западните градове на гръцките колонии. Не, през зимата трябва да се установим в някой малък град на по-закътано място и да си купим приятелството на местния владетел. Три бойни кораба и такъв екипаж като нас представляват поддръжка, от която никой военачалник не би се отказал, никой владетел на малък град, който желае да запази независимостта си сред големите градове на Сицилия, не би отхвърлил. Значи ни е необходимо да се доберем до северното сицилийско крайбрежие и аз, приятели мои, искам да съберете всичките си сили, за да можем да минем през пролива, в който са загинали не малко смелчаци. Иначе ще загубим всичко, което сме спечелили с толкова голям труд.

Дори и най-смелите моряци пребледняха при споменаването на прословутия пролив и при мисълта за коварните му течения. Дионисий ги остави да изкажат безпокойството си и да уталожат разногласията си. Привечер видяхме от върха на конусовидната планина да изхвърча огън и дори до кораба ни достигнаха отломки от камъни, пръст и пепел. Никой вече не се стремеше към брега.

Дорией каза:

— Страната, в която баща ми е намерил смъртта си, ме посреща с огън и грохот. Този знак ми е напълно достатъчен. Вече знам защо овчите кости ми показаха запад.

Микон заяви:

— До този миг сполуката съпътстваше Дионисий и той успя да ни докара дотук. Нека той да ни командва и занапред.

Аз също предположих, че боговете не са ни запазили от морските беди само за да ни удавят в пролива.

И така, съветът реши да се подчини на Дионисий. В нощната тишина предводителят ни принесе в жертва на безжалостния финикийски бог пленниците си — финикийските кормчии. Когато на сутринта забелязах, че кормчиите са изчезнали, аз се опечалих, тъй като бях свикнал да беседвам с тях, за да науча езика им, и бях забелязал, че макар и чуждоземци, те по нищо не се отличаваха от нас.

Но въпреки кървавата жертва проливът се оказа достоен за печалната си слава. Много дни, сили и търпение ни бяха необходими, за да преминем през него и да опазим корабите от скалите, подводните камъни и плитчините. От град Занкле към нас се приближи бърз граничен съд и от палубата му ни извикаха, че за да влезем в пристана, трябва да заплатим такса. Дионисий обясни, че корабите ни са бойни и че се връщаме от битка с персите, за да потърсим приют из тези места. Бойните кораби за разлика от търговските не плащаха такса за преминаването на пролива. След това Дионисий замълча скромно и даде възможност на моряците си сами да разказват на стражите от Занкле за многочислените му подвизи по време на битката при Ладе. Моряците не се скъпяха в похвалите си, така че накрая стражите слушаха с отворена уста и съвсем забравиха за задълженията си.

Ние бяхме полуживи от умора, когато накрая пред нас се ширна Тиренското море и попътният вятър погна корабите ни към гористото северно крайбрежие на Сицилия. Дионисий принесе благодарствени жертви, изля вино в морето и отсече краката на финикийския бог на носа на кораба, след което статуята се сгромоляса в морето и всички приехме това като главна жертва.

— Не си ми нужен вече ти, о, боже, който и да си ти! Тукашните води така или иначе не са ти известни — извика Дионисий.

Докато минем през пролива, корабите ни бяха пострадали още повече, течаха прекалено и с труд се придвижвахме напред, закопнели да се доберем най-сетне до суша, да се напием с прясна вода и да се наядем с ябълки и грозде. Но Дионисий отказваше да се приближи до брега, тъй че бяхме принудени да се храним с улов от риба, която купувахме от рибарските лодки. Дионисий често разговаряше с рибарите, които срещахме. Накрая той ни събра и каза:

— Доколкото разбирам, в момента няма съгласие между градовете на Сицилия и от време на време те воюват помежду си. След пътя през проклетия пролив аз съм уморен и не искам да започвам свада с никого. Нека да се обърнем към боговете и да поискаме те да ни дадат знак къде трябва да спрем. Не вярвам в гаданията с овчи кости, тъй че опитайте се да запомните сънищата си тази нощ. Знам, че те ще бъдат пророчески.

Струваше ми се, че Дионисий говореше така, само за да си спечели още една нощ, през която да поразмисли. Предполагах, че той изобщо не вярва в сънища, но искаше да накара хората си да приемат, че боговете са го подтикнали към решението, което отдавна е взел.

На следващата сутрин Дионисий се престори на удивен, когато се събуди и изтича на палубата, откъдето се облекчи в морето. Той внимателно се взря в хоризонта. Корабът ни беше отнесен близо до брега и Дионисий каза:

— Наистина боговете ни помагат. В съня си видях точно този бряг и тази планина, чийто скат напомня на прегърбено старо магаре. Хайде да отплаваме натам. Уверен съм, че има ручеи и извори, поляни и плодови дръвчета.

Хората му се хвърлиха към веслата, забравили за закуската си — тъй горещо желаеха да почувстват под краката си твърда земя. Още предишната вечер се бяхме измили, бяхме се натрили с благовония и се бяхме преоблекли с чисти дрехи. Много от нас бяха сплели косите си на плитки и бяха избръснали брадите си с прекрасните бръсначи, които бяхме намерили на финикийския кораб. Старите си дрехи бяхме хвърлили в морето, а из кораба бяхме запалили тамянови пръчици — да смекчим вонята и да облекчим достъпа до божествени съновидения.

Гребците налегнаха с всички сили веслата, за да се доберем колкото се може по-скоро до носа на брега, показан ни от Дионисий. Дорией обаче се намръщи застрашително и каза:

— Дионисий от Фокея, не знам чии сънища са по-пророчески — твоите или моите. Моят сън обаче беше по-ясен и от бял ден. В него аз видях прародителя си Херакъл, който застана пред мен и по ръст беше по-едър от всеки срещан от мен човек досега. На дясното му рамо лежеше боздуган с големина на дъбово дърво, а на лявото му рамо беше кацнал кукуригащ петел. Смятам да следвам указанията на моя сън, а не на твоя.

Дионисий се засмя и попита:

— А как ще обясниш смисъла на твоя сън?

Дорией се хвана за меча, с който той никога не се разделяше, и каза:

— Не мога до го обясня, но ние, спартанците, рядко сънуваме, а ако ни се яви сън, постъпваме винаги в съответствие с него. Тъй че съм длъжен да защитя съня си против твоя, Дионисий, ако откажеш да повярваш, че в моя сън има някакъв смисъл.

Дионисий разбра, че Дорией говори сериозно, и докато гребците продължаваха да гребат, той реши да попита и нас какви сънища бяхме сънували. Микон разказа следното:

— Видях град с невероятно високи стени, зад които бушуваше страшен пожар, видях бягащи мъже, които носеха сандъчета със съкровища и изваяния на домашни богове. Видях жени, които притискаха до гърдите си плачещи деца и тичаха към корабите на мъжете си, бързайки да напуснат изпепеления град.

Дорией се усмихна тържествуващо и каза:

— Твоят сън обяснява моя сън. Ти си видял пожара на Троя. Тези, които са се спасили, са успели да се доберат до Сицилия, основали са Ерикс и Сегеста и са подчинили местните сикански племена. Но впоследствие тук е дошъл и прародителят ми Херакъл и победил троянците. Оттогава насам западна Сицилия е наследствено владение на хераклидите. Баща ми Дорией е искал да си върне тези земи, но явно е загинал в бой, тъй като не се прибра от похода. И ето, въпреки волята ми боговете ме теглят на запад, за да мога да продължа делото на баща си. Петелът на победата пееше на лявото рамо на Херакъл в съня ми. Да плаваме към Ерикс и да го завоюваме!

Дионисий взе да си скубе косите и закрещя:

— Махнете от очите ми този спартански безумец! Дори ако корабите ни издържат плаване до Ерикс, навярно там ни чака мъчителна смърт, тъй като тези области се пазят от картагенците, а африканският Картаген е най-жестокият град, който някога е властвал над моретата.

Тук се намеси Микон и каза с мек глас:

— Сънищата може да се тълкуват по най-различни начини, Дорией. Може би дългите лишения са те накарали да си спомниш в съня си пеещите петли на Афродита от Акрея и ти си почувствал, че като мъж не отстъпваш пред праотеца си Херакъл, ето защо ти се е присънил и боздуган. Но както и да е — няма да загубим нищо, ако отначало следваме указанията на Дионисий и се опитаме да намерим подслон на този мамещ ни бряг.

Тук кормчиите и гребците изреваха дружно и радостно в един глас. От другата страна на заобления нос пред нас се откри чудесно защитено място, подходящо за пристан, с плавни брегови очертания, със зелени ливади и с натежали от плод дръвчета, зад които се тъмнееха горички. Бреговият хълм бе укрепен със стена, издигната от трупи и пръст, във вътрешната част, на която видяхме храм и други дървени постройки. Дочухме веселите звуци на овчарски свирки, блеенето на овце и мученето на крави.

Но Дорией беше изпаднал в бяс. Той скърцаше със зъби и размахваше заплашително меча си. С дръжката му удари Микон по главата, а след това насочи острието му към Дионисий.

— Плавай напред! — заповяда той. — Гласът на Херакъл ми говори, че е рано да слизаме на този бряг. Ще дойде време да търсим пристан, чак когато корабът започне да тъне под краката ни! Не смей да ми се противопоставяш, Дионисий от Фокея!

Уплаших се от гнева на Дорией, но тъй като бяхме приятели, трябваше да го подкрепя. Дионисий се опита да успокои спартанеца, но в края на краищата сам изпадна в ярост. По устните му изби пяна и той хвърли бойната си брадва, която разсече щита на Дорией и рани ръката му.

— Ето ти петел на лявото рамо! — ревна Дионисий и хвана едно от копията на палубата, за да прониже гръдта на Дорией. Но в същия миг внезапен силен тласък на вятъра наклони тъй силно кораба ни, че той загреба вода през отверстията за веслата и гребците се развикаха, че потъваме.

Дионисий заповяда бързо да насочат кораба по посока на вятъра и да вдигнат платна, за да не станем жертва на внезапните огромни вълни. Течението ни влачеше встрани от прекрасния бряг и ние се отдалечавахме все повече и повече от гостоприемния пристан. Хладен есенен дъжд се изля над главите ни и Дорией облиза раната на ръката си, след което каза:

— Длъжен си да повярваш в съня ми, Дионисий, и да не влизаш в спор с мен. Ако можеш да си отвориш очите, ще видиш, че самият Херакъл стъпи на кораба ни и наду платната, за да докаже правотата ми.

Фокейците плачеха и ругаеха, уверени в скорошната си гибел. Микон и аз съблякохме част от дрехите си и се приготвихме да се спасяваме с плуване, но Микон ми каза:

— Не бой се, няма да потънем — не и ние с теб! Скоро ще видим какъв е смисълът на случилото се.

Ураганът продължаваше със същата сила и не ни даваше възможност да се доближим до брега. Но когато престана да вали, вятърът изведнъж се стопли и отслабна. Стори ни се отново, че някаква невидима сила леко и изкусно ни носи все по-напред. Дори Дионисий го усети и каза:

— Да забравим за сънищата, те предизвикват само кавги. Да се оставим на мъдростта на морето и вятъра. Отдавна съм се научил да им вярвам и да им се подчинявам.

Привечер вятърът ни погна към брега. Видяхме устието на река, пристан, а даже и град, заобиколен от висока стена. Навсякъде във въздуха се виждаха стълбове пара от горещи извори, зад които се издигаше синееща се планина. Престанахме да изгребваме вода и гребците отново се хванаха за веслата. Водата обаче се покачи до седалките на гребците. Волю-неволю трябваше да бързаме към брега, преди да е потънал корабът ни. Скоро той докосна дъното и бавно се наклони на една страна. Но бяхме вече вън от опасност и не се страхувахме от вълните, които заливаха палубата, тъй като брегът изглеждаше съвсем наблизо. Двата други кораба с по петдесет весла достигнаха до пристана благополучно и всички ние скочихме от борда и се хванахме за оръжието си, готови да се браним, макар едва да ни държаха краката и макар да се клатехме като пияни от умора.

[1] Морско божество — получовек, полуриба, което със свирката си от раковина укротявало морските вълни или предизвиквало бури. — Б.р. ↑

2.

По двата бряга на устието на реката лежаха множество кораби, приготвени за зимуване. Тълпа от пъстро облечени хора се приближи към нас с любопитство, без следа от страх. До ушите ни достигна разноезична реч. Но когато забелязаха оръжието ни, те се спряха в недоумение и започнаха да се съвещават, след което някои откъснаха зелени клонки и ги размахаха в знак на приятелските си намерения.

Тогава ние хвърлихме щитовете и мечовете, копията и шлемовете си. Непознатите ни обкръжиха и започнаха с любопитство да оглеждат дрехите ни и да ни попипват като всички любопитни хора по целия свят. Мнозина от тях говореха гръцки, но с непознато за нас особено звучене. След тях пристигнаха и търговци с кошове грозде и различни плодове. Платихме им със златни персийски монети, а те ни връщаха сребърни местни пари. Обясниха ни, че градът се нарича Химера и че е основан отдавна от занклийски преселници. По-късно към тях се присъединили и някои от жителите на Сиракуза, уморени от непрекъснатите междуособици в родния си град. Повечето от жителите бяха сикули[1], примесени с гърците.

Скоро след залез-слънце градските врати бяха затворени и ние заспахме направо на топлата земя. Какво блаженство беше това за нас — да дишаме аромата на треви и да усещаме приятния им допир!

На следващия ден в лагера ни цареше веселие и безгрижност. Струваше ни се, че сега, когато се беше свършило опасното морско пътешествие, ни очакват единствено щастие и благоразположение от страна на боговете. Някои в нашия лагер започнаха да свирят на музикалните инструменти, взети от финикийците, някои други на обикновени свирки. Но намериха се и такива, които още по обяд започнаха да подскачат в срамния танц на козела. Шумът в лагера ни привлече хората от града, в това число и жени, които срамежливо прикриваха уста с крайчеца на наметките, но очите им жадно блестяха, когато поглеждаха мускулестите тела на моряците. Дионисий забрани на хората си да се докосват до жените и постави стражи на корабите, тъй като гражданите проявяваха любопитство към товара ни, а ние нямахме намерение да им го показваме.

След всичко това на брега пристигна тиранът[2] на Химера, Кринип, придружен от личната си охрана и от конна стража. Той дойде, за да ни приветства и да попита какви са намеренията ни. Беше прегърбен мъж с рядка брадица и побеляла коса, който крачеше скромно сред хората си, загърнат в плащ от грубовлакнесто платно. Дионисий излезе насреща му и разказа за битката ни при остров Ладе, за плячката от персите, и поиска разрешение да остане тук и да презимува с хората си, за да може на следващата пролет да отплава към далечна Масилия. Той пожела да ни се дадат въжета, макари, волове и дърводелци, за да можем да извадим заседналия до брега кораб и да приготвим и другите два за зимуване. За всичко това той обеща да заплати добра цена.

Докато Дионисий говореше, Кринип внимателно го наблюдаваше и по всичко си личеше, че въпреки скромния си вид той беше непоколебим човек, свикнал да заповядва. Когато Дионисий завърши речта си, старецът каза:

— Аз станах тиран на Химера по желание на жителите й, макар да изпитвам отвращение към властта. Така че не мога да взема решение, без да се посъветвам предварително със съгражданите си. Но молбата ти е безсмислено да бъде обсъждана от народното събрание, затова те каня да дойдеш в дома ми, където бихме могли да беседваме на четири очи за всички земни и божествени неща. Но ако ми нямаш доверие, тъй като съм ти непознат, готов съм още сега да се оттегля с теб настрани, тъй че да ни виждат оттук, но да не могат да ни чуват нито моите, нито твоите хора. По природа съм самотник, избягвам тълпите и не съм красноречив. Ето защо не обичам, когато около мен има много слушатели.

Дионисий се съгласи с предложението му и спокойно тръгна с беловласия тиран към една отдалечена полянка. Беше поне две глави по-висок от Кринип и би могъл да го удуши с голи ръце. Видяхме как двамата седнаха на тревата и се задълбочиха в разговор. Воините на Кринип се усмихваха с гордост и разказваха:

— Нашият Кринип е благороден човек. Отдавна бихме го обявили за цар, но той не иска и да чуе за подобно нещо. В подземието на двореца му се намират много свещени предмети, с които може да се правят силни магии, така че той не се страхува от никого и нищо. Никой не знае кога и как се е сдобил с всичко това, но откакто ни показа тези неща, в града ни бе сложен край на раздорите. Кринип управлява така разумно, че и картагенците, и тиренците са ни приятели и дори от Сиракуза не се решават да нарушат свободата ни.

Казаха ни още, че Кринип има жена от знатен картагенски род и че защитава правата на всички граждани, независимо от произхода им. На собственото си богатство не трепери и специално отделя пари за нуждите на магията. Но това са разумни разходи и с тях се укрепва градът и строителството на храмовете. С една дума — Химера е щастлив град, където не знаят що е страх и безправие.

След доста дълъг разговор Дионисий и Кринип станаха, отърсиха се от полепналата трева и се върнаха при нас. Дионисий целият сияеше. Той заповяда на хората си да ударят по щитовете си, да вдигнат копия и да приветстват Кринип.

След това Кринип и свитата му се насочиха обратно към града, а Дионисий ни каза:

— Сключих договор с този забележителен владетел. Разрешено ни е да влизаме и да излизаме, когато си искаме в града с оръжие или без. Можем да търгуваме, ако пожелаем, да почитаме своите или тукашните богове, можем да се женим за местните жени или да купуваме любовта им с щедри подаръци, техните обичаи позволяват това. Но е недопустимо да прибягваме към насилие и да оскърбяваме гражданите по какъвто и да било начин. Длъжни сме също да защитаваме града, докато живеем тук, като да е родният ни град.

На лицата на моряците се изписа недоверие и те отвърнаха:

— Всичко това е прекалено хубаво, за да е истина. Кринип е по-хитър, отколкото го мислиш. Когато ни примами в града, той ще заповяда на хората си да ни нападнат и да ни убият, а след това ще ни вземат съкровищата, или пък ще ни обае с магии и ще ни накара да проиграем парите и плячката си, която сме придобили с толкова лишения и усилия.

Дионисий им заповяда да замълчат, след което каза, че Кринип е дал такава клетва, в която не може да има и капка съмнение. Но тъй или иначе, главното беше, че тиранът има полза от нашето пребиваване в града, а изгодата е винаги по-сигурна от всякакви обещания. Ето защо Дионисий беше решил да закове и да запечата сандъците със съкровищата ни и да ги предаде на съхранение в градската хазна в залог на верността си към клетвата, а част от парите да разпредели между хората си, тъй че те да могат да живеят безгрижно до пролетта. Дионисий обясни, че Кринип не иска голям прилив на пари, тъй като цените на пазарния площад ще се вдигнат прекалено и много граждани ще изпаднат в недоимък.

Но хората ни продължаваха да се мръщят и се питаха дали Кринип не е успял да омагьоса водача ни. Все пак градът ни примамваше и скоро ние влязохме в него, като оставихме няколко пазачи на корабите.

Стражата на вратите ни пусна без никакви въпроси. Тръгнахме из Химера и заразглеждахме лавките на търговците и работилничките на занаятчиите, градския площад с колонадата, под чиито сенки се разхождаха учени и художници, дома на Кринип и чудесния храм на Посейдон. Разгледахме също храма на Деметра и още едно светилище, построено от картагенците и посветено на бог Ваал[3]. Където и да отидехме, всички ни приветстваха с добре дошли, деца тичаха след нас, а мъже и жени ни подръпваха за дрехите и ни канеха на гости. Химера наистина се оказа уютен и приятелски град.

Нашите хора, изнурени от дългия престой в морето, с удоволствие се отзоваваха на поканите и хлътваха в къщите, за да си хапнат и да си починат. На много от входните врати бяха окачени зелени вейки, домакините носеха мехове с вино и разни вкусни ястия, появиха се музиканти и певци. Откъм дворовете се чуваше женски смях. Скоро останахме само трима — Дорией, Микон и аз.

Изглежда, хората се страхуваха от конската грива, която се развяваше върху шлема на Дорией, и от войнствения му вид и предпочитаха да канят простите моряци и гребци. Ала тримата изгладняхме и започна да ни мъчи жажда, но нямахме никакво желание да купим вино от търговците и да се върнем обратно в лагера си. Микон си придаде сериозен вид и каза:

— О, Дорией, Хераклиде! Посъветвай ни къде да намерим гостоприемен дом, ти, чиито праотци насила ни доведоха в този град. Ти трябва да знаеш къде бихме могли да срещнем радушен прием!

— Няма нищо по-лесно — отвърна Дорией. — Да вървим на запад към покрайнините на града и ще достигнем почти до наследствените ми земи.

И тъй, насочихме се към западните покрайнини на града. Там къщите бяха по-големи, без прозорци откъм пътя, а градините бяха опасани с високи дувари. Улицата, по която тръгнахме беше тиха, но мръсна и кална, ала на мен ми хареса тук, нозете ме носеха леко и въздухът блещукаше пред очите ми. Изведнъж възкликнах:

— По тази улица вървях в съня си! Познавам тези къщи. Но в съня ми по улицата се движеше колесница, сляп поет свиреше на лира, а над вратите и портите имаше ивичести сенници. Да, това е улицата от съня ми. Или само така ми се струва?

Спрях се нерешително и се огледах наоколо, тъй като картината във въображението ми беше изникнала само за миг, след което всичко си беше както преди. Виждах само сметищата до вратите и пустата улица.

— Някога по тази улица наистина са се движили знатни и богати хора — рече Микон. — Те и сега живеят тук. Погледни — портите са обковани с желязо и мед. Обаче времената на благородническите родове са отминали, властта е в ръцете на тирана, който бди за интересите на народа.

Но аз не слушах Микон, тъй като бях забелязал блестящо бяло гълъбово перо, което плавно се спускаше пред мен, докато не падна на земята. Наведох се, вдигнах го и се огледах. В една от големите порти срещу нас забелязах малка вратичка с бронзово чукче, с вид на нимфа, която се опитва да се изплъзне от ръцете на прегърнал я сатир. Не ми се наложи да чукам на вратата. Бутнах я и тя се отвори със скърцане. Влязохме в двора и видяхме градина с тъмни кипариси, овошки и каменен басейн. Посрещна ни стар куц слуга, чието коляно явно беше нарочно осакатено според някогашния варварски обичай. Той вдигна колебливо ръка за поздрав и произнесе няколко думи, които не разбрахме. Досетихме се, че ни пита кои сме и какво искаме. Без да му обръщаме внимание, продължихме да разглеждаме градината. Микон изплакна ръцете си в басейна и възкликна, че водата е съвсем топла. Ние с Дорией също докоснахме с пръсти водата и усетихме приятната й топлота. Предположихме, че тук е един от горещите извори, които извираха направо от недрата на земята. Старият роб отиде да съобщи за присъствието ни и скоро от къщата излезе едра снажна жена, облечена в шарена, дълга до петите вълнена дреха на ивици, придружена от две прислужници. Тя се обърна към нас на гръцки и попита дали не сме разбойници, които с оръжие в ръка са се вмъкнали във владенията на беззащитна вдовица.

Истината е, че тя не беше съвсем беззащитна, тъй като робът се беше въоръжил с тежък боен кривак, а до вратата видяхме стрелец с опънат финикийски лък, насочил заплашително стрелата право към нас.

Жената ни огледа внимателно и ние забелязахме високомерие в черните й очи, а също и следи от повехнала красота, макар чертите на лицето й около устните, очите и орловия нос да бяха набраздени от тънки бръчки. Микон й отвърна вежливо:

— Ние сме бегълци от Йонийско море и идваме оттам, за да намерим подслон тук след страшната битка с персите при Ладе. Морските богове пожелаха да ни доведат до бреговете на Химера и вашият тиран ни обеща на нас, бездомните, убежище през зимата.

Но Дорией се възмути от почтителния тон на Микон и извика:

— Беглец и бездомник тук си само ти! Аз съм родом от Спарта и съм дошъл тук да търся земята си, но не за да я измоля, а да извоювам това, което ми се пада по право. Влязохме в твоята градина, жено, тъй като жителите на града се надпреварваха да предлагат вниманието и гостоприемството си на другарите ни от простолюдието. Но ние тримата не намерихме достоен за нас дом и явно сме се заблудили. Нямаме никакво намерение да се натрапваме на беззащитна вдовица.

Аз все още държах гълъбовото перо в ръката си. Жената пристъпи и го взе от мен с разсеян жест, след което каза:

— Извинете ме, ако не съм достатъчно любезна с вас, но сами разбирате, че мечовете ви и щитовете ви ме изплашиха, мен, немощната жена. Ала който и от безсмъртните да ви е довел тук, съм му благодарна. За мен е голяма чест да ви посрещна като гости, затова ще заповядам на слугите си да ви приготвят достойно угощение. Виждам, че сте високородни люде, но аз също не съм от простолюдието. Наричат ме Танаквил. Може би името ми не ви говори нищо, но уверявам ви, че това име е известно далеч зад пределите на Химера.

Тя ни придружи до къщата и помоли да оставим оръжието си във входното помещение, след което ни покани да влезем в залата за пиршества. Там на ложетата бяха наредени много възглавнички за облягане на гърба и лактите. Имаше и кът, в който бяха наредени статуи на източни божества и се извисяваше финикийският бог на домашното огнище с боядисано лице, облечен в разкошен хитон. Насред залата имаше огромна купа за размесване на виното с вода, а из ъглите стояха атически вази и урни — по-старите бяха изписани с черни фигури, а по-новите — с червени.

Танаквил каза скромно:

— Виждате сами, че приемната ми зала е мрачна и паяци плетат паяжини из ъглите. Радостно ми е, че най-сетне мога да посрещна знатни гости, които да уважат скромния ми дом. Ако можете да потърпите още малко, ще заповядам ей сега на готвачите си да приготвят вкусни гозби, да охладят вино и ще изпратя роба си да купи жертвено месо и да доведе музиканти, които да свирят на флейта и сиринга. — Тя ни се усмихна, черните й очи светнаха: — Самата аз съм стара и грозна жена, но не се безпокойте. От житейски опит знам какво искат мъжете след дълъг морски път. Не страдам от предразсъдъци и мисля, че няма да се излъжете в очакванията си.

Докато чакахме началото на пиршеството, тя ни накара да се изкъпем в здравословната вода на каменния басейн. Ние се съблякохме и оставихме дрехите си на плочите до къпалнята в двора, след което се гмурнахме с удоволствие в топлата вода. Дойдоха още роби, които ни измиха главите и намазаха телата ни с благовонни масла. Танаквил разглеждаше телата ни, без да се смущава, докато опитните ръце на мъжете ни разтриваха. Скоро почувствахме приятно облекчение и ни се прииска да се смеем и да се наслаждаваме на живота. Дрехите ни бяха отнесени от робите, за да бъдат почистени, а вместо тях ни донесоха одеяния от най-тънка вълна и наметки, които се закопчаваха на рамената. След това влязохме отново в залата за пиршества и се изтегнахме на ложетата. Слугите започнаха да нареждат най-различни закуски върху сребърни блюда пред нас — маслини, тънки парчета осолена риба, хапки печено месо, варени яйца, пълнени с гъби и сладки корени полети със зехтин.

Всичко това възбуди още повече апетита ни и жаждата ни, тъй че едва изслушахме музиката на слепия флейтист и пеенето на красивите момичета, които изпълняваха с нежни гласове старинни местни песни. Най-накрая в залата влезе Танаквил, която се беше преоблякла в скъпи одежди и беше вдигнала косата си така, че шията й беше открита и украсена със скъпоценна огърлица с жълти камъни. На китките й подрънкваха златни и сребърни гривни, които струваха навярно цяло състояние. Танаквил беше намазала страните си и устните си с багрило, а веждите й бяха изписани с черна боя, тъй че подчертаваха още повече блестящите й очи.

Тя ухаеше на розова вода и се усмихна лукаво, когато изля цял мях червено вино в купата, а след това и кана с ледена вода. Пеещите девойки замлъкнаха и се спуснаха да пълнят в широки чаши размесеното с вода вино, след което коленичиха пред нас, за да ни ги поднесат. Късите им туники оставяха открити заоблените им бедра.

Танаквил каза:

— Досещам се, че ви мъчи жажда. Утолете я отначало с разредено вино, за да не се упоите веднага. Навярно чухте вече песента за пастирката, която умира от любов. След първото ястие ще ви изпеят и песента за Дафнис и Хлое. Отегчителна е наистина, но няма да развали насладата ви от трапезата, а сте длъжни да уважите старите обичаи на Химера. Скоро ще узнаете и защо знак на града ни е петелът.

Когато утолихме първоначалната си жажда, в залата внесоха покрити блюда, в които имаше печено агнешко и телешко месо и птици, печени на шиш и обезкостени. Към месото поднесоха овощия, подправки, лют сос и много вкусна каша от булгур. Всеки път, когато предполагахме, че угощението е приключило, пристигаха все нови и нови блюда, а когато искахме да пием, девойките ни подаваха купи, на дъното на които бяха нарисувани различни сцени. Очевидно в готварницата на Танаквил работеха много изкусни майстори.

Накрая усетихме, че сме се преситили и започнахме да молим Танаквил за милост. Като ни чу, тя заповяда да се донесат свежи плодове и едро червено грозде, маслени сладки, потопени в мед, и други лакомства. Танаквил собственоръчно счупи печата на огромна амфора и ни наля вино, подправено с мента, което охлади устните ни и ни замая много бързо, тъй че въпреки тежестта в стомасите ни се струваше, че не сме на ложетата, а се носим из въздуха над тях. На дъното на последните купи, от които пихме, видяхме такива забавни сценки, че започнахме да си ги разменяме, да ги разглеждаме внимателно и да се смеем на глас. Коварното вино, подправено с мента и други билки, ни бе възбудило и ние започнахме да хвърляме сладострастни погледи към момичетата, които ни прислужваха.

Танаквил забеляза и бавно вдигна ръце, сякаш искаше да оправи прическата си. В полумрака на залата тя съвсем не изглеждаше стара. Усмихна се и каза тихо:

— Девойките, които ви пяха, могат да танцуват само невинни селски танци. Може би ви е известно, че владетелят на Химера не е добре със здравето и не обича танците. Ето защо в града ни няма изкусни танцьори.

Тя каза нещо на флейтиста и даде знак на момичетата. Под звуците на двоянката девойките се завъртяха в кръг като млади кобилки и постепенно взеха да се събличат и да размахват туниките си високо над главите си. Това съвсем не беше танц, нито пък беше „невинен“, тъй като всички се надпреварваха коя ще се съблече най-бързо. Когато танцьорките спряха най-накрая задъхани пред нас, аз се изплаших и казах:

— Танаквил, Танаквил, безразсъдна стопанке! Твоят пир е прекрасен, но виното с мента е опасно, а още повече рисунките на дъното на чашите. Възбуждат ни момичетата ти. Не ни изкушавай, защото сме дали клетва да не насилваме жените на този град.

Танаквил погледна с ревност към красавиците, въздъхна дълбоко и каза:

— Ако се докоснете до тях, това няма да е насилие, нито пък ще нарушите клетвите си. Момичетата тук са от долен произход, затова могат да получават подаръци от мъжете, на които се харесват. Само не бива това да им стане навик. Но по такъв начин те ще си съберат зестра, за да могат да се оженят някой ден я за моряк, я за занаятчия или земеделец. В това няма нищо лошо.

Микон се намеси:

— Всяка страна си има свои обичаи. В Лидия мнозина постъпват точно така, както и в Химера, а във Вавилон всяка девойка, която желае да се омъжи, трябва да принесе в храма невинността си. Скитите, когато искат да изразят уважение към гостите си, им предлагат собствените си жени. Нима ние ще пренебрегнем обичаите на Химера? Това би било нелюбезно към града, който ни дава подслон.

Девойките се струпаха около нас и започнаха да ни прегръщат и целуват. Но Дорией се освободи от горещите им прегръдки, седна в края на ложето и каза:

— Кълна се в името на петела на рамото на Херакъл, ценя прекалено много високия си произход, за да се докосна до момиче от долно потекло! Собственото ми достойнство не ми позволява това, макар че съм готов да й направя подаръците, които иска.

Микон отля на пода малко вино, прегърна силно момичето, което му беше подало чашата, и заяви:

— Тежко престъпление е наистина да се пренебрегват законите на гостоприемството. Когато служех на Афродита от Акрея, мислех, че никога вече не ще мога да погледна към смъртна жена. Но вижда се, че съм сгрешил, тъй като Афродита ми отвори очите, накара ме да забележа красотата и да обикна наслажденията.

Той взе момичето на ръце и го отнесе в тъмнината на градината. Танаквил въздъхна и заповяда да бъдат запалени лампите, но Дорией я спря с думите:

— Не, не пали светлината, Танаквил! Полумракът подхожда на лицето ти и смекчава горделивите му черти. Твоите блестящи очи и орловият ти нос издават произхода ти. Танаквил, потвърди, че произлизаш от благороден род!

Забелязах, че е доста по-пиян, отколкото ми се струваше отначало, и се опитах да го вразумя:

— Внимавай, Дорией, да не обидиш домакинята!

Танаквил обаче бе тъй удивена от думите на Дорией, че отвори уста от учудване, но бързо я закри с длан, за да не забележим липсата на няколко зъба.

— Имаш зорки очи, спартанецо — каза тя. — Но който и да си, струва ми се, че мога да се меря с теб по произход. Аз съм от Картаген и сред моите предци е царската дъщеря, основала великия град.

Тъй много се развълнува тя, че дори донесе от вътрешността на къщата си родова табличка, цялата покрита с финикийски надписи, та не можехме да ги прочетем, но Танаквил назова поне тридесетина имена, всички с необичайно звучене.

— Сега вярваш ли ми? Само съжалявам, че съм толкова възрастна и не мога да ти окажа гостоприемството, от което се нуждаеш.

Тя протегна ръка и докосна шията на Дорией, притегли ръката му към гърдите си, а бедрото й се опря о неговото. Дорией засия и възкликна уверено:

— Ти и така си красива жена и си достойна за мъж, а лозето ти, струва ми се, все още не е изсъхнало. Произходът и опитът в любовта са по-важни от възрастта!

Танаквил, зачервена от виното, стана без колебание, помогна на Дорией да се изправи и двамата се запътиха към вътрешните покои. Тежката родова табличка беше под мишницата й.

Аз останах сам с двете момичета. Впрочем не съвсем — в залата беше и слепецът, които свиреше в ъгъла тиха унила песен на двоянката си.

[1] Сикули — италийско племе, населявало територии в западна Сицилия, за разлика от сиканите, които населявали източната част на острова. — Б.р. ↑

[2] Тиран — върховен владетел в древна Гърция. — Б.р. ↑

[3] Божество на плодородието, споменавано за първи път в писмени паметници в средата на второто хилядолетие преди Христа. В някои култове е считан и за повелител на боговете. През вавилонското произношение на името Бел богът бива наричан от древните гърци Белос и понякога идентифициран със Зевс. — Б.пр. ↑

3.

Събудих се по изгрев-слънце от нестройния хор на стотиците петли на Химера. Беше ми много лошо и не можах да съобразя веднага къде се намирам. Когато мъглата пред очите ми се разсея, видях, че лежа с увехнал венец на главата, на ложето в залата за угощения на Танаквил, покрит само с плаща, който беше целият в петна от вино и миришеше на лошо. Долната ми дреха се валяше омачкана и със следи от червена охра. Не помнех нищо от това, което беше станало през нощта, и чак след като забелязах хъркащия Микон на другото ложе, си спомних, че двамата с него беседвахме надълго и нашироко за земните и неземни чудеса и пихме през цялото време от виното. Може би той ми беше открил някои тайни, но аз ги бях забравил.

Танцьорките и флейтистът бяха изчезнали. Разтърках очи и си припомних как бях галил моминско тяло. Тогава се огледах и се ужасих: подът беше осеян със счупени чаши и купи, финикийският бог беше съборен по време на оргията, а в ъгъла някой беше повърнал. Петлите продължаваха да кукуригат, аз запуших уши и реших никога вече да не пия вино с мента.

— Микон, събуди се! — примолих се аз. — Събуди се и погледни, как сме се отплатили на благородната жена за гостоприемството й. Това е омагьосан дом, вълшебство ни доведе тук и ни откри обкованата порта, с помощта на гълъбовото перо.

Разтърсвах Микон, докато той не се събуди и не се хвана за главата. Намерих някакво бронзово огледало с гравирана сцена от завръщането на Одисей на обратната страна. Хвърлих поглед на отражението си, охнах и подадох огледалото на Микон. Той се взря и попита с хриплив глас:

— Кой е този подпухнал грозник? — изстена и внезапно възкликна: — Турмс, приятелю, ние сме се погубили, навлекли сме си проклятие! Помня, че разговарях с теб до късна нощ и макар че ти не ме питаше, аз ти разкрих тайните на посветените. Помня как ти ми забраняваше да говоря, но аз се вкопчих в ръката ти и те принудих да ме слушаш.

— Не се вълнувай — успокоих го аз. — Не мисля, че си извършил нещо престъпно, тъй като не мога да си спомня нито дума от брътвежите ти, колкото и да се напъвам. Но ако нашето събуждане е тъй отвратително, братко Микон, как ли е сега приятелят ни Дорией? Опасявам се, че е навлякъл непоправим позор не само на домакинята ни Танаквил, но и на себе си, и на нас двамата, а даже и на Дионисий от Фокея, който се закле на владетеля на Химера, че хората му ще се държат достойно.

— А къде е той? — попита Микон и се огледа с кървясали очи.

— Не знам — отвърнах аз — и не искам да знам. Нямам желание да влизам във вътрешността на къщата да го търся. Страхувам се какво ли биха видели очите ми. Най-доброто, което можем да направим, Микон, е да се измъкнем, и то колкото се може по-скоро, оттук. Дорией със сигурност няма да иска да ни вижда днес.

И ние се измъкнахме тихомълком от къщата, като едва не се спънахме в заспалия на входната врата пиян страж. Слънцето беше изгряло и галеше със златни лъчи покривите в Химера, есенният въздух беше свеж и ободрителен. Единственото, което ме дразнеше, беше непрестанното кукуригане на петлите. Измихме се и се изкъпахме в каменния басейн, а във входната зала с оръжията ни намерихме и собствените си дрехи — почистени и сгънати внимателно. След като се облякохме, се отбихме още веднъж в залата за пиршества, за да допием остатъка от виното в голямата купа — чувствахме, че ни е нужна малко смелост. Упътихме се към външната порта и излязохме навън.

По пътя видяхме, че жителите на Химера палеха вече огън в огнищата си. Срещнахме и много от моряците — всички стенеха и се държаха за главите. Още преди да стигнем до градските врати, бяхме се насъбрали около стотина души и никой от нас не можеше да се похвали с бодро настроение.

Дионисий беше зает с разтоварването на корабите. Наоколо имаше дълги кервани от товарни магарета, волове и каруци. Той ругаеше ужасно и гръмко ни проклинаше, тъй като Кринип го нагостил, заедно с кормчиите, единствено със супа от грах и с чиста изворна вода. От време на време се чуваше как куркат червата му и той ругаеше още по-яростно. Нашиба с камшик повечето от залитащите мъже и ги накара да се хванат за работа. Започнахме да пълним кожени торби, сандъци и празни бурета със съкровищата и трофеите от корабите. Ние с Микон нарочно се включихме в работата, макар високото ни положение да ни освобождаваше от този труд, защото искахме да свършим нещо полезно и да облекчим съвестта си.

Най-трудно беше изпразването на големия кораб. Под тежестта на товара си той беше тъй дълбоко затънал в тинята, че изобщо не можахме да го изтеглим на брега, макар да използвахме всички хитроумни приспособления на химерските дърводелци и впрегатния добитък.

Хората на Кринип построиха тежки релси от греди, върху които да изтласкаме кораба, но трофеите ни бяха прекалено тежки. Единственото, което ни оставаше, беше да облекчим кораба, като пратим гмурци, които да извадят част от товара. Гмуркачите на Химера бяха готови да помогнат, но Дионисий не искаше те да видят съкровищата ни и рече, че няма да е лошо, ако собствените му пияници и развратници си охладят главите.

И ето — докато разтоварвахме другите два кораба, към потъналия кораб отплаваха лодки с кошници, към които бяха вързани оловни тежести. Хората ни спуснаха тези кошници във вътрешността на кораба и после се гмурнаха вътре, за да събират съкровищата. Когато въздухът им свършваше, те се показваха посинели на повърхността, треперещи от студ. Дионисий ги стопляше с камшични удари и ги караше да се гмуркат отново и отново. Много от тях проклинаха умението да се гмуркат, което бяха придобили още като малки момчета в родната си Йония.

Дионисий реши да състави опис на съдържанието на чувалите и сандъците, кутиите и буретата, но сред вещите имаше много неща, чието предназначение ни беше неизвестно. Лесно беше да се напише например: финикийска маска от сребро с черни камъни за очите, тежи дванадесет мини[1], или: бронзова статуетка на бог, куха отвътре, с позлатени ръце и лице, тежи един талант[2] и пет мини, или: огледало от злато и сребро с петнадесет разноцветни камъни, тежи пет мини. Но трудно беше, особено понеже бяхме изморени, да измислим правилно название за окованата в злато слонова кост или за златните халки, които може би бяха използвани за украшения на женски гърди или носове, както и за различните тъкани, ширити и украшенията към тях.

Тъй като Микон и аз можехме да пишем, тази тежка работа се падна на нас, а Дионисий номерираше сам сандъците и буретата, докато не капна от умора и не свършиха познанията му по смятане. Накрая той се задоволи само да запечатва сандъците със златен финикийски печат, без да се интересува какво точно има в тях.

— Кълна се в Хермес! — каза той. — Никак не искам да ме ограбят, но яснотата на мислите също ми е важна, а струва ми се, цифрите ме объркаха напълно!

И наистина — преглеждането, разпределянето и опаковането на огромната плячка беше страшно изкушение за всички хора на Дионисий с изключение на гребците, които бяха голи и нямаха къде да скрият по нещичко.

Привечер бяхме разтоварили напълно двата петдесетвеслени кораба, така че оставаше само да доразтоварим потъналия кораб. Дионисий заповяда на всички да прекратят работата и да се върнат в гостоприемните химерски домове.

Но всеобщата радост се смени бързо с разочарование, когато Дионисий започна да претърсва всеки от хората, да ги кара да разплитат косите си и да събличат дрехите си. Така той успя да намери много златни монети и други дребни вещи от злато и сребро, а също и скъпоценни камъни, скрити в дрехите и косите на моряците. Един от тях, загубил дар слово, трябваше да изплюе скритата в устата си фигурка на златна рибка. Дионисий дори пъхна показалец в ануса на друг от моряците и извади оттам сребърна свирчица.

От мен Дионисий прибра златна огърлица, тежка десет мини, с която се разделих доброволно, а Микон върна изящна златна фигурка на крилат лъв. Всички бяхме много разочаровани от алчността на военачалника си и поискахме и той да бъде претърсен, тъй като забелязахме, че се движи по-бавно и не е толкова повратлив, а освен това нещо подрънкваше от диплите на дрехата му.

Дионисий се изчерви и попита със съскащ от гняв глас:

— Кой командва тук и кой ви помогна да постигнете вечна слава с победата при Ладе? Кой ви направи богати и ви спаси от гибел, за да ви доведе в тази гостоприемна земя? На кого другиго бихте се уповавали, ако не на мен? — Той изгледа всички ни и беше толкова развълнуван, че брадата му трепереше, а очите му се насълзиха. — О, каква злоба и каква черна неблагодарност се крие у хората! — жалваше се той. — Всеки от вас съди за другите и даже за мен според собствената си порочност!

Ала ние му изръмжахме:

— Млъкни, Дионисий! Ти си най-лошият от нас и точно защото ни превъзхождаш, те избрахме за предводител. Ще престанем да те уважаваме, ако и ти не си скрил нещичко, и ще те сметнем за глупак.

След което се нахвърлихме върху му със смях и го повалихме на земята. Съблякохме го гол и раздърпахме дебелите плитки и гъстата брада, с които природата го беше надарила. Тогава видяхме, че навсякъде е скрил златни монети, халки и скъпоценни камъни, толкова много, че се равняваха на откраднатото от всички нас, взети заедно.

Щом изръсихме всичко на земята, се развеселихме до такава степен, че повечето започнаха да се търкалят по пясъка и да се превиват от смях. Вдигнаха Дионисий, потупаха го по рамото и го похвалиха:

— Да, ти наистина оправда надеждите ни и ставаш за водач. Ти си пръв сред нас — никога няма да те изоставим.

След дълги разправии стигнахме до извода, че всеки може да си вземе обратно онова, което си беше присвоил, защото явно му е харесало най-много. Само изнурените гмуркачи се жалваха и крещяха с вдигнати към небето ръце:

— Нима ние, които се трудихме най-много днес, ще останем без награда?

Но Дионисий изруга и каза:

— Всички сте от един дол дренки — алчни мошеници. Не вдигайте много шум, а скочете обратно в морето да си приберете торбичките и сандъчетата, дето сте ги скрили в подводните скали. Ако ли някой от вас не си е скрил нищо, нека се сърди на себе си. Не искам сред хората ми да има глупци и наивници!

Гмурците се спогледаха отпърво, пък се затекоха да вадят от морето скритите съкровища. Оказа се, че именно те бяха успели да скътат най-много богатства. Решихме обаче, че имат право на плячката си като възнаграждение за опасната работа, която бяха свършили из трюма, пълен с раци, октоподи и парещи медузи.

Дионисий каза:

— Нека принесем част от плячката в жертва на боговете на Химера и да им благодарим за това, че успяхме да се разберем с добро.

Съгласихме се и избрахме за тази цел няколко бронзови триножника, медни котли и бронзови подноси, които бяхме отмъкнали от финикийския военен кораб и бяхме взели със себе си, тъй като там нямаше нищо по-ценно. Всичко това подарихме на химерския храм, а за храма на картагенските търговци пожертвахме един персийски щит.

[1] Мина — парична единица и същевременно мярка за тежина, равна на 436,6 гр. — Б.пр. ↑

[2] Мярка за тежина, равна на 60 мини. — Б.пр. ↑

4.

През целия ден не видяхме Дорией. Когато настъпи мрак и над небето на Химера заблестяха звезди, аз споделих безпокойството си с Микон:

— Длъжни сме да се върнем в дома на Танаквил, макар това да е доста неприятно след всичко, което извършихме там. Но трябва да намерим Дорией — жив или мъртъв. Няма да се учудя, ако гордата картагенка го е пронизала с иглата си за коса, за да отмъсти за поруганата си добродетел.

А Микон каза:

— Вече не ми е толкова лошо, колкото сутринта, макар че имам още главоболие и чувствам вкуса на ментовото вино, щом се оригна. Но тъй като съм лечител, мога да кажа, че в такова състояние човек обикновено преувеличава вината си и сторените от него деяния, като мисли, че вече никога не ще посмее да погледне в очите хората, пред които се е посрамил. Но повярвай ми, Турмс, че не сме извършили нищо по-лошо от който и да било почтен мъж в нашето положение. Доколкото си спомням, ти наистина игра финикийски танц върху трапезата, за да покажеш на момичетата гъвкавостта на тялото си, но същото са правили много водачи и наставници и преди теб, щом се напият, а на следващия ден никой не е бил кой знае колко слисан — всеки знае как действа виното.

Закрих с длани лицето си и запъшках от срам.

— В името на богинята на любовта — казах, — не ми напомняй какви ги върших миналата нощ. Бездруго по пълнолуние не съм на себе си. Но Дорией ми е приятел и трябва да го намерим жив или мъртъв, а ако наистина е мъртъв, трябва да му издигнем достойна погребална клада.

— Дорией е опасен мъж и ограничен в мислите си, както често се случва с достойните и силни воини. Те смятат, че всичко може да се разреши с меча. Роден е да предизвиква кавги и не бих тъжил особено, ако трябва да му правим погребална клада. Но струва ми се, че тъкмо луната те кара да виждаш неща, които не са се случили още. Най-добре ще е наистина да отидем при Танаквил и да видим как стоят нещата. Няма да е лошо и да й подарим нещо в знак на благодарност.

Зарадвах се.

— Не съм срещал по-мъдър човек от теб, Микон! Богиня Артемида ми се яви някога в подземния си образ на Хеката и ми обеща земни богатства. Та няма да ми се досвиди да подаря златната огърлица, която взех от корабите, на Танаквил. И без това нямам влечение към скъпоценности. Сам не разбирам какво ме накара да я открадна тогава, но може би смисълът е именно защото някак съм искал да направя подарък на картагенката.

Стигнахме до площада на Химера и видяхме, че търговците са все още там, а наоколо всичко беше осветено с факли. Изпихме малък мях с вино, за да се окуражим. Хапнахме печен в жарава хляб и риба. Още докато ядяхме, забелязахме, че и Дионисий се появи с част от мъжете си и заповяда да запалят огън в средата на площада. Той принесе овце и телета в жертва и раздаде на народа жертвено месо и вино. Започна истинско веселие. Дочу се свирня, жените на Химера сложиха венци от цветя и на нашите глави. Но ние нямахме намерение да се бавим, тъй че използвахме подходящ момент и се упътихме по тъмните улици към западната част на града. Когато никой вече не ме виждаше, аз махнах венеца от главата си.

За щастие пред дома на Танаквил беше запалена факла, иначе не бихме могли да го намерим. Щом видяхме факлата, досетихме се, че тя ни чака. Отворихме скърцащата вратичка и влязохме в двора. Оставихме оръжието си в предната стая и влязохме в залата за пиршества, която беше осветена с лампи. На едно от ложетата, облегнат на възглавнички, се беше изтегнал Дорией. Той беше жив и здрав, но изглеждаше мрачен. Беше облечен в разкошни финикийски дрехи, тъй че не го познахме веднага. На другото ложе беше Танаквил, тя също нямаше много весел вид. Под очите й личаха тъмни кръгове, макар да се беше опитала да ги скрие с белило. Между двете ложета стоеше пълна купа с вино. Залата беше изчистена, мозаичният под беше измит, а домашният бог отново беше поставен на пиедестала си.

— О, Танаквил! — казах аз. — Прости ни за поведението ни и за безпорядъка, който оставихме снощи. Угощението ти беше тъй обилно, че ние, клетите моряци, се напихме от виното.

Но Танаквил не ми отговори, а се обърна към Микон с ръка на устата:

— Ти наистина ли си гръцки лечител? Кажи, може ли на човек да се сложат нови зъби, ако е загубил своите?

— Това е работа не за лечител, а за сръчен ковач — отвърна Микон — Моли се на Хефест, ако искаш нещо такова.

Аз възкликнах в уплаха:

— Любезна стопанке, нима нашият приятел Дорией е бил толкова пиян, че ти е избил зъбите?

Дорией изруга при тези думи и каза:

— Не говори глупости, Турмс!

С трепереща ръка си наля вино и го изпи на един дъх, като разля само няколко капки по брадата си.

А Танаквил заяви:

— Дорией не ми е сторил нищо лошо. Престанете да го оскърбявате с вашите подозрения и повярвайте, че той се държа като истински мъж от знатен род.

Зарадвах се, щом го чух, и понечих да кажа още нещо, но Дорией закрещя с гневен глас:

— А вие къде бяхте? Затова ли толкова пазех да не ви ранят, когато се биехме, та да ме оставите сега, когато имам нужда от вас?

— Да, наистина, къде изчезнахте вие? — обади се и Танаквил. — Вече наистина ме е яд, че са ми паднали няколко зъба. Досега не обръщах внимание, но Дорией ми каза, че ако не бяха липсващите ми зъби, бих била съвършена. Зная, че тиренските лечители умеят да слагат изкуствени зъби от злато или слонова кост. В Картаген много хора украсяват зъбите си със скъпоценни камъни, а на мястото на падналите слагат зъби от злато. Но всичко това правят по скоро от суета, отколкото от необходимост. Не ме е грижа за липсващите кътници, та нали колкото повече човек яде, толкова по-бързо ги изхабява, и това говори за знатен произход. Но бих искала да си сложа нови предни зъби. А сега не смея да говоря пред Дорией, без да си закривам с длан устата.

Дорией удари с чаша по масата и каза:

— Престани да се притесняваш за зъбите си! Като че ли зъл дух се е вселил в теб и не можеш да говориш за нищо друго. Изобщо не ме интересуват челюстите ти. Казах ти за зъбите ти, понеже те видях как спиш с отворена уста. Но ти все пак имаш част от зъбите си. Много жени на твоята възраст вече нямат нито един зъб.

Танаквил се обля в сълзи, та багрилото по страните й потече и се размаза, и каза с горчивина:

— Ето че ме оскърбяваш, като говориш за възрастта ми, без никой да те пита. Кълна се в боговете, съжалявам, че те срещнах! Трябва да търпя да ме наричаш стара и да ми се подиграваш заради някакви си глупави зъби!

Дорией скочи и се развика тъй силно, че вените на шията му изпъкнаха:

— Млъкни, жено! Млъкни, иначе не отговарям! Ако не престанеш да говориш безумия, ще стана и ще си тръгна, само че ти ще трябва да отговаряш после за всеки срещнат, когото ще убия от ярост навън! Та ти ще ме докараш до лудост! — Той се хвана за главата и застена: — Ах, приятели мои, защо ме оставихте? Аз съм много зле. Целият горя, боли ме стомах и се чувствам като пребит. Цял ден ми се повръща и никакво ядене не се задържа в мен. Чак сега успях да пийна малко вино и да хапна два-три залъка.

Микон се приближи до него и сложи ръка на челото му, после отвори широко очите му с палци, погледна и в гърлото му и като го накара да си легне, опипа корема му.

Дорией продължи да охка, а Танаквил забрави за безпокойствата си. Като използвах този подходящ момент, аз й връчих огърлицата от злато в знак на благодарност за гостоприемството и като плата за изпочупената посуда.

Танаквил се зарадва на подаръка, сложи го на шията си и каза с усмивка:

— Аз не съм дребнава жена. Каква радост са за човек богатствата, ако не може да посрещне гости! Купите и чашите, които изпочупихте, бяха наистина рядкост и атинските занаятчии, които са ги изработили, не са изписали даром имената си на тях. Но всеки съд рано или късно се чупи и май дори домашният ми бог не се обиди, след като днес сутринта го облякох в нови одежди и запалих тамян в подножието му. Това наистина беше от първа необходимост, тъй като залата вонеше ужасно, но такива са всички мъже и аз бях готова за нещо подобно. Никакви загуби не съм понесла и приемам подаръка просто да не ви обидя. Жалко само, че едно от момичетата, които ви прислужваха, онемя и не може да произнесе нито дума. Дали не сте я уплашили прекалено, тъй като другарките й трябваше да я отведат до дома й и очите й бяха странно извърнати нагоре?

Ние с Микон разменихме виновни погледи помежду си, тъй като никой от нас не помнеше какво точно се беше случило. Микон реши, че момичето се е изплашило от танца на козела, който аз явно бях изпълнил. Оказа се обаче, че става дума за друга, която Микон отведе най-напред в градината. Тя не се беше върнала в залата, където пирувахме, а беше останала в градината, Микон бе пожелал да се върне сам, след което двамата се бяхме задълбочили в приказки за различни неща.

Лечителят предположи, че момичето навярно е заспало на мократа роса и е настинало, в резултат на което го е заболяло гърлото и е пресипнало. Във всеки случай той беше сигурен, че не й е направил нищо, което би могло да я накара да онемее. Напротив, той твърдеше, че до такава степен се бе постарал да следва напътствията на Афродита Акрейска, получени на свещения кораб от Тир, че момичето бе започнало дори да вика.

Танаквил изпрати слуги да доведат момичето, за да можем сами да се убедим в болестта му. Със свити сърца чакахме пристигането му. Скоро то дойде, придружено от родителите си, и на нас ни беше почти непоносимо да търпим пълните им с укор погледи. На Микон му се искаше да потъне вдън земя, но когато момичето го видя, то се затича радостно към него, падна на колене и започна да целува ръцете му. Той погледна смутено към родителите му, накара го да стане и го целуна леко по устните. Повече нищо не беше нужно. Девойката пое дълбоко въздух и от устните й се изля поток от думи, тя се смееше, плачеше и викаше радостно. Майка й и баща й запляскаха облекчено с ръце и казаха на своето сикулско наречие, че няма нищо страшно и че всичко е било само временно помрачение.

Девойката държеше Микон за ръка и бърбореше непрестанно, тъй че се наложи родителите й да й направят забележка да млъкне. Микон им подари кесия със сребърни монети и те си тръгнаха доволни. Щом неприятното задължение беше изпълнено, аз още веднъж благодарих на Танаквил за приятелското й разположение и казах, че трябва да се опитаме да намерим постоянен приют в града. Танаквил се стресна и каза бързо:

— Разбира се, моят дом е скромен, а в Йония навярно сте свикнали на много повече удобства и разкош. Но ако домът ми ви е по вкуса, можете да останете в него, колкото си искате, тъй като сте желани гости. Само че дали ще можете да понесете по-дълго вида на беззъбата ми уста?

Тя погледна с упрек към Дорией, който този път успя само да измънка нещо в отговор. За да покаже, че наистина ни кани, без да очаква никакви възнаграждения, тя стана и отиде в покоите си. След малко се върна с подаръци за всички нас. На пръста на Дорией тя надяна златен пръстен, на Микон подари восъчна табличка, обрамчена в слонова кост, а на мен — селенит, окачен на връв, изплетена от трева. Знаех, че този камък предпазва от безумие всеки, който го носи у себе си.

Ценните дарове вдигнаха настроението ни и Танаквил заповяда да приготвят и на нас две ложета с възглавнички, на които да се излегнем и да си починем. Те имаха метални крака и рамки от мед — тиренска изработка. Сигурно щяхме да заспим веднага щом си легнахме, ако Дорией не стенеше и не се въртеше от хълбок на хълбок.

В края на краищата той отметна завивката си и прошепна, че като воин не е свикнал на мека постеля и предпочита да спи на голата земя, а щитът му да му служи за завивка. Стана и се упъти навън. Чухме как се блъска в разни сандъци и как Танаквил извика отнякъде и поиска да светне. Дорией й отвърна сърдито да не пали светлината, тъй като всеки истински спартанец трябва сам да намери пътя си в тъмното. След това вече никой не ни обезпокои и ние заспахме дълбоко.

5.

Бързо свикнахме с положението си на гости на Танаквил. От момента, в който бойните ни трофеи се озоваха зад желязната врата на съкровищницата на Кринип, животът започна да си тече спокойно и дните с нищо не се отличаваха един от друг.

Но след известно време жителите на Химера отидоха при тирана си и започнаха да се жалят, че дори и веселбите би трябвало да имат край. Според тях Кринип трябвало да отпрати фокейците вън от града.

— Фокейците нарушават обичайния порядък на живота ни — говореха хората. — По-рано ние ставахме с вика на петлите. Сега сутрин из къщите се чува хъркане, някога до обяд, а ние се страхуваме да будим гостите си, които лесно изпадат в ярост. Що се отнася до поведението на жените и дъщерите ни, без да бъдем прекалено строги, можем да кажем, че те не правят нищо друго, освен да висят от сутрин до вечер любвеобилно на шиите на моряците. А какво става нощем, дори не ни се разказва.

Кринип скочи от простия си дървен трон, на чиято седалка бе обтегната кожата на злощастния предишен тиран на Химера, и започна да се пощипва замислено по брадата и да върти неспокойно очи. Накрая каза:

— Граждани, вие дойдохте съвсем навреме при мен, тъй като само преди няколко мига държах в ръцете си подземни амулети, чийто произход не мога да открия пред никого. Те ми съобщиха, че голяма опасност заплашва Химера, а моите съгледвачи в Сиракуза потвърждават това. Ето защо заповядвам на Дионисий и на хората му в знак на благодарност към жителите на града ни да надстроят градските стени с три лакътя. Предполагам, че сиракузците ще предпочетат да се насочат към друг град, ако знаят, че през зимата стените на Химера са пораснали с цели три лакътя.

Дионисий не повярва в подземните амулети на Кринип, но разбираше добре, че моряците му ще се превърнат в шайка разпуснати лентяи, ако не се заемат с някаква работа. И сега сред тях не цареше разбирателство, а непрекъснато се караха и бяха се разделили на малки групички — гребците от левия борд, гребците от десния и какви ли още не, които непрекъснато търсеха поводи за свади.

Ето защо Дионисий отговори веднага:

— Планът ти, Кринипе, е чудесен. Обещавам, че хората ми, привикнали към строг ред, ще се захванат охотно за работа и ще подсилят стените на приятелския ни град. Кажи само за какви лакти говориш — за гръцки или за финикийски?

Кринип беше достатъчно хитър да проумее веднага какво иска да му каже Дионисий.

— Все повече и повече ми харесваш, Дионисий от Фокея — каза той. — Разбира се, имам предвид финикийски лакът, а не гръцки. Дори само от уважение към картагенските си съюзници съм длъжен да взема като мярка финикийския лакът.

При тези думи Дионисий разкъса ризата си и започна да си скубе брадата:

— Чувате ли, чувате ли, мои хора, как този нещастен тиран оскърбява йонийското ни достойнство! Но не, ние ще издигнем стените на Химера с три гръцки лакътя и това ще бъде правилно и справедливо — и нито един пръст повече! О, Кринип, никога ние, борците за йонийска свобода, принудени да напуснат родината си, няма да отстъпим пред теб! Нито персийският лакът, нито финикийският, нито египетският няма да бъдат мярка за нас. Не е ли така, скъпи мои земляци и верни другари по оръжие?

Тогава хората на Дионисий взеха да крещят, а най-бурните от тях се затичаха да грабнат оръжието си, което беше оставено в домовете, където се бяха настанили.

— Гръцки лакът, гръцки лакът! — огласяваха улиците те, тъй като знаеха много добре, че гръцкият лакът е три пръста по-къс от финикийския. Стражата на Кринип напразно се опита да ги възпре, размахвайки своите къси палки. Нашите хора се добраха до самия трон на Кринип и за малко не го събориха. Доволен от развитието на събитията, Кринип се скри зад трона си и продължи спора с Дионисий, но скоро му се наложи да отстъпи и да приеме гръцкия лакът. Тогава хората ни заподскачаха от радост и бързо забравиха за раздорите си. По такъв начин Дионисий успя да ги накара доброволно да се хванат на работа. Всички започнаха да строят стените с желание — само и само да се мерят с гръцки лакът.

След всичко това Кринип заповяда както жителите на града, така и гостите да се прибират по къщите преди да падне мрак и да стават с кукуригането на петлите. Ако някой бъдеше забелязан навън след смрачаване, той трябваше да заплати глоба в градската хазна или го чакаше оковаване в дървени пранги на пазара. Да се излиза на улицата през нощта се разрешаваше само в случай на болест, за да се извика акушерка, при пожар или при изпълнение на някои обреди, свързани с фазите на луната. Който се излежава сутрин след кукуригането на петлите без особена причина, първо следваше да се глоби, при второ излежаване — окован в пранги, а при трето — наказан с изгнание от Химера. Струваше ми се, че никой тиран никога не е издавал по-жестока заповед от тази.

Дорией, Микон и аз можехме да не участваме в надстрояването на стените, тъй като с нищо не бяхме нарушавали нощния покой на Химера. Дионисий ни разреши да живеем при Танаквил и да правим каквото искаме. Що се отнася до мен, аз получих специално разрешение от Кринип да бродя нощем по улиците, особено по пълнолуние, когато ме обхващаше безпокойство.

Но ето че сикулите отново доведоха дъщеря си пред нас. Момичето беше отслабнало и погледът му беше безумен. Тези почтени хора ни се оплакаха:

— Неудобно ни е да ви безпокоим, уважаеми гости на Химера, но нашата дъщеря е навярно омагьосана. Когато миналия път се прибрахме доволни в дома си, тя отново престана да говори и оттогава насам не е произнесла нито дума. Тъй като бяхме забелязали колко лесно се върна речта й миналия път, когато я доведохме при вас, мислехме отначало, че това са капризи. Но напразно я бихме и наказвахме. Тя упорито продължава да мълчи… Не искаме да ви обвиняваме в магьосничество — продължиха те. — Но не е ли някак странно, че гръцкият лечител само с една целувка излекува дъщеря ни. Позволете ни да я приближим още веднъж до него и да видим какво ще стане този път.

Микон отчаяно се защитаваше с думите, че за всичко си има време и че никак не е хубаво за него сега, когато е потънал в божествени мисли, да целува жени и да се разсейва.

Дорией и Танаквил бяха почнали да подозират, че волно или неволно Микон наистина е омагьосал момичето, и го помолиха все пак да докосне с устни нейните. Отначало това нямаше никакъв ефект, но след като Микон я подържа известно време в прегръдката си, лицето му изведнъж поруменя и той започна да я целува със страст. А щом я пусна, нямата започна да се смее и да говори. Девойката целуна ръцете на Микон и го увери, че е безсилна пред вълшебния му чар. Когато се намира далече от Микон, гърлото й пресъхва и езикът й се сковава. Затуй, молеше го тя, би искала да остане близо до него.

Микон изруга и отвърна, че е невъзможно. Родителите й също бяха против, те заявиха, че детето им, след като си е върнало речта, трябва да се прибере веднага вкъщи и да се заеме с домашната работа. Те не възразиха тя понякога да пее и да танцува пред мъже и по този начин да си набавя ценни подаръци, необходими за зестрата й, но и дума не можеше да става да я пуснат да се премести и да живее постоянно с някакъв чужденец. Такова поведение може да накърни името й и тя никога да не може да се омъжи.

Но девойката крещеше като обезумяла, че не може да диша без Микон. Тя взе да се гърчи и падна в безсъзнание на земята. Не можахме да я свестим, въпреки че я шляпахме по бузите, макар Танаквил да изля цяла кана студена вода на главата й, а майка й да я бодна с игла за коса по бедрото. Кръв не потече и ние решихме, че девойката е издъхнала. Но когато Микон се наведе и започна пак да я целува, тя се размърда и започна да дава признаци на живот. Скоро лицето й порозовя и тя отвори очи. После седна, погледна ни с изумление и попита:

— Къде съм и какво се е случило?

— Работата наистина е сериозна — рече Микон. — Ако това момиче беше направлявано разумно още в детството си, то би могло да стане прорицателка и ясновидка. Чудя се на себе си как не забелязах това по-рано, макар обикновено да усещам знаменията.

Припомних му, че когато я срещна за първи път, той беше прекалено пиян, за да забележи каквото и да било. Родителите й твърдяха, че досега е била както другите деца, само малко по-дръпната. Цялата тази история заинтересува Микон като лечител и той помоли родителите й да си тръгнат с нея и да я наблюдават добре. Те обаче се върнаха почти веднага и съобщиха, че в момента, в който момичето прекрачило входния праг на дома им, то отново онемяло.

Микон доби загрижен вид, после ни дръпна с Дорией настрани:

— Отдавна усещам, че постъпките ни се ръководят от безсмъртните. Гълъбовото перо не случайно ни доведе в този дом. Афродита ни е оплела в мрежите си. Това, че момичето се оказа уж случайно на пътя ми, е дело на златокъдрата. След дълги съмнения най-сетне чувствах, че мога да се откажа от всичко земно и да постигна способността да предсказвам бъдещето, но Киприда не обича мъж да се занимава с неща, които не я засягат. Ако отпратим момичето у дома, то ще остане нямо и ние ще си докараме неприятности с Кринип. Какво да правим?

И двамата с Дорией отвърнахме в един глас, че всичко това е само негова работа. Той беше прелъстил девойката пиян и й беше сторил нещо, което не й даваше мира.

— Това е естественото обяснение на нещата. Няма нужда да намесваш боговете — казах аз.

Микон ме погледна и прошепна:

— Не се опитвай да се измъкнеш, Турмс! Кой сложи бялото камъче в дланта ми, когато бяхме на кораба на Афродита? Кой ме доведе в този дом с помощта на гълъбовото перо? Киприда е оплела мрежата си върху тази къща. Дорией знае, че това е така. Иначе не би попаднал в обятията на старата.

Дорией скръцна със зъби и отвърна:

— Танаквил е разумна жена, без предразсъдъци. Напразно преувеличаваш възрастта й. Изобщо не мога да те разбера, Микон, защо се занимаваш с прелъстителки от долен произход. Сам виждаш докъде те доведе това. Затова пък Танаквил е изискана жена и никога не би поискала повече, отколкото може да получи.

— Мисли каквото искаш, Дорией — продължи Микон, — но знай, че си оплетен в златната мрежа на родената от вълните. Самият аз се гърча в същата мрежа. Но от всички ни най-много съжалявам приятеля си Турмс, защото той е избраникът на лекомислената богиня — и се обърна към мен: — Заради теб е всичко, което се случва, Турмс. Колкото до нас, като ни мъчи, богинята иска само да ти покаже властта си. Не смея дори да си помисля каква ужасна клопка гласи за теб.

— Микон, та ти бълнуваш! — отвърнах високомерно. — Преувеличаваш властта на богинята. Бих приел с радост и наслаждение даровете й, но съвсем нямам намерение да й робувам. И двамата сте се побъркали, като й позволявате да ви налага волята си. В това отношение съм по-силен и от двама ви.

Щом произнесох тези безразсъдни думи, аз закрих устата си с ръка, тъй като изведнъж се стреснах, че всъщност предизвиквам богинята и че сам не зная какво говоря. И тъй като не можехме да измислим нищо по-разумно, върнахме се при другите, а момичето продължаваше да крещи, че ако не може да живее близо до Микон, скоро ще я намерим обесена на халката за факлите пред вратата. Заплахите й ни смутиха още повече. В края на краищата на Микон му омръзна безполезният спор и той каза:

— Хайде да уредим някак нещата. Ще взема момичето при себе си и ще заплатя разумна цена за него като за робиня. Не мога да дам прекалено много, защото съм само странстващ лечител, който няма големи доходи. Трябва да разберете, че правя всичко това поради желанието на момичето, а не по свое желание.

Родителите на девойката се изгледаха ужасени и му се нахвърлиха с юмруци, тъй че ни се наложи да го измъкнем от ръцете им.

— Как може, та той иска от нас да продадем собственото си дете! — викаха те. — Ние сме свободни сикули и сме обработвали тази земя от памтивека точно както и сиканите от Ерикс!

— Какво искате тогава? — попита обезпокоен Микон.

Родителите на момичето явно и сами не знаеха, когато бяха дошли при нас, но думите и поведението на дъщеря им ги накараха да вземат решение.

— Ти, пришълецът, си длъжен да се ожениш за дъщеря ни, макар обикновено да не даваме дъщерите си на чужденци. Ти си я омагьосал и за всичко си виновен ти самият. Както се полага, тя ще ти донесе богата зестра, тъй като ние сме по-заможни, отколкото мислиш.

Микон взе да си скубе косите и се развика:

— Но това е ужасно, това е несправедливо, това е само каприз на богинята, която не желае да се занимавам с магически неща! Кой мъж, обременен със семейство, може да размишлява за нещо друго, освен за най-насъщните необходимости?

Девойката кършеше пръсти и викаше, че по-скоро би умряла, отколкото да измъчва Микон, но родителите й сложиха ръката й в ръката на лечителя и казаха:

— Тя се казва Аура.

Щом произнесоха това име със странния си говор, Микон се удари по челото и възкликна:

— Аура, ако тя наистина се казва Аура, то аз съм безсилен! Това са шеги на боговете. Та нали Аура е бързата като вятър девойка, която ловувала заедно с Артемида. В сърцето на Дионис пламнала страст към Аура, но тя бягала по-бързо от него и той не могъл да я настигне. По-късно Афродита я поразява с безумие и тя се отдава на Дионис. Дионис сигурно участва в игрите ни онази вечер, когато се напихме, и тази красива девойка никога не би излязла с мен, ако Афродита не я бе умопомрачила. Това е вълшебно име. Хванал съм се в капан и съм безсилен наистина!

Не бих казал, че бяхме удовлетворени от решението на Микон, но нищо не можахме да измислим, за да го спасим от сватбата и същевременно да не обидим града. Денят на тържеството беше определен и то се състоя — с песни и танци — в дома на сикулите, сред стада от крави и кози. Родителите на девойката извадиха зестрата й на показ и клаха, пекоха и готвиха толкова много за ядене, че всички преядохме и препихме. Когато най-накрая заклаха гълъбица и според обичая изцапаха с кръвта й дрехите на младоженците, отново загърмя весела музика и всички пихме наздравица. Развеселихме се толкова много, че дори и аз престанах да обръщам внимание на мученето на кравите и кудкудякането на кокошките, а изиграх пред всички танца на козела и заслужих възторжените хвалби на простите селяни. Но скоро слънцето залезе и всички се разотидоха по домовете си, следвайки новия закон на Кринип. Аура тръгна с нас.

Преди сватбата Микон беше много потиснат и говореше, че може би ще му се наложи да си купи къща в Химера и да постави на входа й обвита със змия факла, в знак, че там живее лечител. Той въздишаше, че може би трябва завинаги да остане в този град. Но Танаквил го успокояваше, че двамата с Аура могат да й бъдат гости колкото си искат. По време на сватбата обаче Микон се оживи, навярно и от изпитото вино, и той беше първият, който ни напомни да се прибираме по къщите си след като слънцето залезе. На другата сутрин ни се наложи да го будим доста усилено, за да стане с кукуригането на петлите, а през следващите дни той беше съвсем спокоен и не говореше за никакви тайнства и божествени неща.

6.

Въпреки лошия късмет на Микон използвах брака му с Аура, за да се науча да говоря сикулски език. Танаквил от своя страна ме научи да говоря чистия финикийски език на картагенците. Тя всъщност преследваше свои цели, но на мен ми беше безразлично и с удоволствие учех за законите, обичаите, търговията и морските пътешествия на богатите картагенци.

Сикулският, тиренският и финикийският език ми се удадоха много лесно, тъй като тези народи се занимаваха с търговия и се изразяваха с фрази, в които имаше примесен гръцки. Но на всеки грък му е трудно да се научи да произнася гърлените звуци на финикийците. В Йония бях свикнал с подигравките на гърците, които казваха, че финикийците грачат като гарги. Но в Химера чух с изумление, че картагенците сравняват гръцкия език с крясъка на врани.

Аура се научи много бързо да разбира и да говори гръцки, а само за месец Микон започна да се разбира с тъста и тъщата на сикулски. Мъж и жена, които живеят заедно, обикновено успяват да се разберат добре. Та нали трябва да могат да се карат, а затова е необходимо да се научи езикът на противника.

Само Дорией пренебрегна тези занимания и говореше единствено на родния си език.

— Нося езика си, където и да се намирам — обясняваше той. — А ако някой не ме разбира, толкова по-зле за него.

Когато Аура свикна с нас, тя започна да ни води на разходки извън стените на града, из горите и планините наоколо и да ни показва свещените извори, дървета и камъни на сикулите, върху които те продължаваха да правят скромни жертвоприношения, за да не обидят духовете на страната си, макар в града отдавна да се почитаха гръцките богове.

Щом спреше пред някое такова свещено място, тя заговаряше:

— Ако докосна този камък, аз усещам странен трепет. Ако положа ръката си на ствола на това дърво, тя сякаш става безплътна. Ако се погледна в този извор, сякаш се унасям в сън, макар и да съм будна.

Малко по малко аз свикнах с тези разходки и за своя изненада забелязах, че и аз усещам странно вълнение пред древните светини на сикулите. Хванал за ръка Аура, аз често й шепнех в ухото:

— Това е мястото. Това е дървото. Това е изворът.

И сам не можех да обясня знанието си. Понякога Аура се опитваше да ме измами, казваше ми, че съм сгрешил, че трябва да направя няколко крачки встрани. Но аз не се подвеждах и тя беше принудена да признае, че бях намерил точното място.

В Химера открих тиренска работилница, в която се продаваха железни инструменти и приказно красиви златни украшения. Дионисий ме накара да се запозная с тиренците от тази работилница, за да научим подробности за морския път към Масилия, закъдето се готвехме да тръгнем през пролетта. Но не знам защо, на мен не ми се нравеха тези странни тихи хора, които никога не се пазаряха, за разлика от гърците, и не си съперничеха с другите търговци що се отнася до високото качество на стоката си. Когато слушах как разговарят на собствения си език, струваше ми се, че всичко това ми се е случвало по-рано и аз бих могъл да ги разбера, стига само да преодолея някакъв тайнствен праг.

Разпитвах жителите на Химера за тиренците, за живота им и обичаите им и всички в един глас твърдяха, че те са жесток народ, който обича наслажденията. Те са толкова разпуснати и порочни, казваха, че по време на пиршества и жените възлягат заедно с мъжете и пият колкото тях. Казваха ми също, че по море тиренците са опасни противници, а в ковашкото си изкуство превъзхождат всички народи. Разправяха също, че тиренците са първите, които са измислили котвата и металния ударник на корабите. Самите те наричали себе си „расени“, но другите народи на италийските земи ги наричали етруски.

Не можех да си обясня какво точно не ми се нравеше у тези хора, но така или иначе, влязох решително в работилницата. Още в двора и усетих, че се намирам под властта на чужди богове. Стори ми се, че небето притъмня пред очите ми и че земята леко се затресе. Седнах на столчето, което ми подадоха, и заразпитвах за цената на един кован съд за тамян, поставен на високи крачета. Разгледах и някои други предмети, след което в работилницата влезе майсторът — с продълговато лице, прав нос и бадемовидни очи. Той направи знак на помощниците да напуснат стаята, след което ми се усмихна и произнесе няколко думи на своя език. Аз поклатих глава и казах на езика, който говореха в Химера, че не го разбирам. Тогава той се обърна към мен на гръцки:

— Наистина ли не ме разбираш или само се преструваш? Дори ако се представяш за грък по причини, които са ми неизвестни и за които аз, обикновеният търговец, няма да взема да те разпитвам, самият ти навярно не си забравил, че принадлежиш към нашето племе. Ако срешиш косата си по начина, по който ние я решим, ако избръснеш къдравата си брада и се облечеш в дрехи като нашите, никой не би те отличил от етруските.

Изведнъж разбрах защо лицето му изглеждаше познато. Та нали очи с такава форма, такъв прав нос и такова продълговато лице можех да видя винаги когато се погледнех в огледалото. Но аз без колебание му отвърнах, че съм йонийски бежанец от Ефес, и добавих по-кротко:

— Вярвам, че прическата и дрехата правят човека. Даже боговете на различните народи се различават не толкова по лицата си, колкото по дрехите си. Нямам никаква причина да се съмнявам в йонийското си произхождение, но ще запомня думите ти. Разкажи ми какви хора сте вие, етруските. Слушал съм за вас много лоши неща.

— Нашият народ живее в дванадесет съюзени града — отвърна той. — Всеки град си има своите обичаи, закони и управници и жителите на даден град не са длъжни да се съобразяват със законите и обичаите на някой друг от тези градове. Имаме дванадесет усмихващи се божества и дванадесет посоки на света, по които съдим за бъдещето. Имаме дванадесет птици и дванадесет точки на черния дроб, които определят съдбата ни. Дванадесет линии на дланта си и дванадесет отрязъка в живота си. Искаш ли да знаеш още нещо?

Отговорих му саркастично:

— И ние в Йония имаме дванадесет съюзнически града, които се сражаваха против дванадесет персийски сатрапи и в дванадесет сражения победихме персите. Ние също имаме дванадесет небесни и дванадесет подземни божества, които ни помагат и влияят на живота ни. Но аз не съм питагореец и не искам да говоря в цифри. Разкажи ми нещо за вашите обичаи.

Той отвърна:

— Ние, етруските, знаем доста повече, но умеем да мълчим. Например, известни са ни много подробности за вашите морски пътешествия и сражения — дотам, че ако ти или Дионисий проникнете в мислите ни, бихте се учудили. Но няма от какво да се опасявате, тъй като вашите походи не са попречили на владичеството ни над морето. Западното море сме разделили с финикийците и картагенците. Картагенците са ни съюзници, тъй че етруските кораби не се боят да влизат в картагенски води, а картагенските — в наши. Не се отнасяме лошо и към гърците и сме им позволили да основат Посейдония и Куме на брега на нашето море. В етруските прибрежни градове живеят гръцки търговци и занаятчии и ние погребваме дори праха на мъртвите си в гръцки вази. Нямаме нищо против да купуваме изящни предмети, изработени от чужденци, и самите ние гледаме да продадем нещата, които най-добре можем да правим. Това, с което не търгуваме обаче, е знанието. Но тъй като стана дума за търговия — договори ли се вече за цената на кадилницата, която искаше да купиш?

Казах, че все още не съм се договорил и добавих:

— Виж, всъщност не искам да я купя евтино, но съм свикнал да се пазаря с гърците и финикийците и съм забелязал, че те много обичат да наддават. За тях пазаренето е по-важно от самата продажба и истинският търговец се обижда, ако купувачът се съгласи бързо с цената му. Търговецът предполага тогава, че има пред себе си или глупак, или мошеник, който си изкарва хляба по нечестен път.

— Ти така или иначе ще получиш тази кадилница. Подарявам ти я — рече етрускът.

— Но защо? — попитах недоверчиво. — Аз нямам у себе си никакъв предмет, който да ти дам в замяна.

Той изведнъж стана сериозен, наклони глава, закри едното си око с лявата длан, а дясната си ръка вдигна нагоре.

— Правя ти подарък, защото ми се нравиш, и не искам нищо в замяна. Но бих бил щастлив, ако се съгласиш да изпиеш с мен чаша вино и да възлегнеш на моите възглавки.

Аз разбрах погрешно думите му и рекох:

— Подобни неща не са ми по вкуса, макар да съм йониец.

Щом проумя какво му казвам, той се почувства дълбоко оскърбен и отвърна:

— Не, не, в това отношение ние, етруските, не сме възприели гръцките нрави. Не се безпокой! Няма да те докосна с пръст. Ти сам си господар на тялото си!

И той наистина се опечали толкова много, че аз почувствах как неприязънта ми към него се топи и изпитвам желание да се доверя на този непознат чужденец.

— А аз какво съм и кой съм всъщност? — попитах. — Как може човек да знае кой е и какво е? Щом носим в себе си другото, скритото „аз“, което понякога ни кара да извършваме най-долни постъпки?

Той ме погледна изпитателно с бадемовите си очи, усмихна се и отвърна:

— Заблуждаваш се. Повечето от хората не се различават от животните, дето ту ги водят на водопой, ту обратно на пасбището.

Казах тъжно:

— Най-завидна и най-добра е съдбата на човек, който се е примирил със своята участ. Завидна е и съдбата на онзи, който, макар и да не се е примирил с даденото му, се стреми единствено към достижими неща. Ако исках власт, можех да я имам. Ако исках богатство — можех да го постигна. Ако исках наслаждения — можех да се удовлетворя. Наистина, може би винаги щях да оставам малко недоволен, но все пак щях да постигна целта си. Ала на мен ми се струва, че аз искам нещо неведомо, нещо, което не е дадено на никой смъртен. Не знам как бих могъл да го постигна.

Непознатият отново закри едното си око и вдигна ръка като за поздрав. Но не отговори и аз съжалих, че съм разкрил сърцето си пред него.

Етрускът ме покани в неголямата си стая за гости и донесе стомна с вино. Преля го в черна пръстена купа и го смеси с прясна вода. Помещението се изпълни със силна миризма на теменуги. Домакинът изля няколко капки на пода от собствената си чаша и каза:

— Вдигам чашата в чест на богинята, която носи на главата си корона, прилична на крепост. Знакът й е листото на бръшляна. Тя е богиня на стените и всички тленни телесни стени се рушат пред нея.

Тържествено пресуши чашата до дъно и аз запитах:

— За коя богиня говориш?

— Говоря за богинята Туран.

— Не знам такава богиня — рекох тихо.

Той се усмихна пак и ме погледна недоверчиво. От любезност аз също пресуших чашата си и казах:

— Не съм уверен дали постъпвам добре, като пия вино. От силния аромат на теменуги може да ми се завърти главата. Отдавна съм забелязал, че не мога да пия умерено, както правят разумните хора. Тук, в града, аз вече два пъти се напивам, играя безсрамния танц на козела и след това загубвам паметта си.

— Възхвалявай тогава виното — каза той. — Ти си щастлив човек, ако можеш да потопиш в него страха си. Казвам се Ларс Алсир. Какво искаш от мен?

Позволих му още веднъж да напълни черната ми купа, развеселих се и казах:

— Знаех много добре какво исках, когато престъпих този праг. Би ми оказал огромна услуга, ако се съгласиш да ми опишеш подробно вашите морета, прибрежия, пристани и фарове, а така също и посоките на ветровете и теченията, за да могат нашите съдове да се доберат благополучно до Масилия, закъдето се надяваме да тръгнем през пролетта.

— Да се даде такова описание на чуждоземци е най-тежко престъпление — рече Ларс Алсир. — Ние не сме приятели с фокейците и дълги години воювахме с тях, тъй като те се опитваха да се доберат до Сардиния и Корсика — двата големи острова, където са рудниците ни, които сме длъжни да пазим. Потопихме много от корабите им заедно с моряците, така че дори и да те снабдя с описание на морските ни пътища, това с нищо няма да ти помогне. Ти за нищо на света няма да се добереш до Масилия. За да пресечеш морето, водачът ти Дионисий трябва да вземе позволение от картагенците и етруските. Но дори да предложи цялата ви награбена плячка, той не може да купи такова разрешение.

— Заплашваш ли ме?

— В никакъв случай. Как бих могъл да заплашвам Сина на мълнията?

— Ларс Алсир… — погледнах го удивен, но той ме прекъсна строго:

— Какво искаш от мен, Ларс Турмс?

— Какво означава всичко това? — не повярвах на ушите си. — Наистина съм Турмс, но не съм Ларс Турмс.

— Просто изразявам уважението си към теб. Говорим така, когато ценим високо произхода на събеседника си. И запомни: не те грози никаква опасност, защото ти си от рода на Ларс.

Не намерих за нужно да го разубеждавам, а просто заявих, че съм много задължен на Дионисий и фокейците. Добавих, че дори ако той не иска да ми продаде описанието на морския път, може би ще намери някой кормчия, който ще се съгласи срещу заплащане да ни прекара през теченията и покрай плитчините до бреговете на Масилия.

Ларс Алсир се наведе и взе да рисува с пръст по пода някаква фигура, след което каза, без да вдига глава:

— Картагенците пазят тайните на морските пътища така ревностно, че всеки мореплавател, който забележи гръцки кораб да го следи, би го насочил нарочно към плитчините и би погубил и себе си, само и само да не издаде пътищата. Ние, етруските, не сме чак толкова встрастени да пазим тези тайни, но си имаме традиции и съм уверен, че етруски кормчия би насочил Дионисий право към нашите бойни кораби, дори това да означава за него сигурна смърт… Тъй че опитай се да ме разбереш най-сетне, Ларс Турмс! — Той отметна ядно глава и ме погледна право в очите. — Нищо не ми пречи да ти продам скъпо и прескъпо неверни указания за морските пътища или да ви намеря кормчия, който със сигурност ще насочи корабите ви право към плитчините. Но с теб не мога да постъпя така, защото ти си Ларс. Нека Дионисий пожъне това, което сам е посял. Но да оставим тази неприятна тема и да поговорим за божествени неща.

С горчивина отвърнах, че не разбирам защо, но всички, които пият с мен, искат да говорят за божествени неща.

— Не мисли, че се боя от теб или от усмихнатите ти богове, Ларс Алсир. Напротив, струва ми се, че седя сега някъде високо, а ти си съвсем малък и се намираш някъде под мен.

Гласът му достигна до мен от далечината и беше слаб като шепот, когато отговори:

— И наистина е така, Ларс Турмс! Ти седиш на кръгъл трон, с кръгла облегалка, и държиш в ръцете си… Какво държиш, отговори!

Аз погледнах с изумление ръцете си и казах:

— В едната си ръка държа нар, а в другата — нещо с форма на гугла.

Дълбоко под мен Ларс Алсир беше коленичил в полумрак. Той вдигна към мен лицето си и каза почтително:

— Прав си, Ларс Турмс, прав си както обикновено. В едната си ръка държиш земята, а в другата — небето. Не трябва да се страхуваш от никой смъртен. Ала все още не познаваш усмихващите се богове.

Тези думи незнайно защо ми се сториха предизвикателни. Учудих се, защото като че ли от очите ми падна пелена и аз видях… дали видях богинята или някаква сянка? На главата й имаше корона като крепостна стена, в ръката си държеше листо от бръшлян. Не можех да различа чертите на лицето й.

От сумрака под мен отново дочух гласа на Ларс Алсир:

— Какво виждаш, Сине на мълнията?

Извиках:

— Виждам я, за първи път в живота си виждам това, което само ми се е присънвало. Но було закрива лицето й и аз не знам коя е тя!

И изведнъж сякаш започнах да падам от огромна височина. Силуетите сякаш се разсеяха и светът стана отново такъв, какъвто си беше. Почувствах тялото си и разбрах, че Ларс Алсир ме разтърсва за рамената, а аз съм на ложето в залата му за гости. Той ме попита:

— Какво ти стана? Главата ти взе да се люлее, ти застена и загуби съзнание.

Аз притиснах чело с ръка и изпих още една чаша вино, която етрускът ми поднесе, а след това се опомних и го отблъснах:

— Що за отрова ми даде ти? Никога по-рано не се бях напивал толкова бързо. Видях жена, чието лице бе забулено. Тя стоеше по-високо от всички земни жени, но някак по-ниско от мен, тъй като аз по твоя вина станах огромен като облак. Ти си фокусник, Ларс Алсир, и постъпи нечестно с мен.

Но Алсир поклати глава:

— Не съм магьосник, нито фокусник, и те нагостих с обикновено теменужено вино. Но навярно формата на тази свещена чаша събуди някакъв спомен в дланите ти. Аз непременно трябва да ти я даря, тъй като боговете на етруска винаги го разпознават — където и да отиде и в които и земи да се прероди за нов живот. Ти, Ларс Турмс, виждаш вече няколко пъти жената с покривалото, която крие лицето си, тъй че, струва ми се, няма да сгреша ако ти доверя, че над дванадесетте ни богове стои върховната богиня, чието име никой не знае… Ръцете ти усетиха свещената форма на чашата, макар да я докосват за първи път. Ние не пребиваме с камъни човек, ударен от мълния, като гърците. Напротив, намираме, че такъв човек е белязан от боговете. Ударила те е небесна мълния. Значи ти, Турмс, си Син на небето. Ние, етруските, знаем много за мълниите и жреците ни четат знаците на мълниите така лесно, както другите четат написаните знаци по табличките за писане.

— Продължаваш да настояваш, че аз съм от етруските, а не грък? — попитах уморено аз.

Той отговори убедено:

— Ти си Син на мълнията и ще си останеш такъв дори и ако дойдеш на света от утробата на робиня или наложница. Чуй съвета ми: ако съдбата те доведе някога в страната ни, а аз съм сигурен, че това ще стане рано или късно, не се хвали с божествения си произход. Той сам ще се прояви по някакъв начин, щом му дойде времето. И още нещо: в живота можеш да ходиш и с вързани очи, тъй като теб те водят боговете. Повече от това не мога да ти кажа, защото не знам нищо повече…

Трудно ми беше да му хвана вяра, сега, когато се почувствах пак пленник на тялото си. Усещах, че мириша на пот и че имам желание да се оригна от виното. Суеверните етруски може би почитат човек, ударен от мълния — за разлика от гърците. Но това никак не можеше да се отрази на убеждението ми, че по произход съм грък. Не беше изключено да ме е родила някоя жена с леко поведение, а баща ми да е бил етруск — това би обяснило чертите на лицето ми, но не би ме направило етруск. Чувствах се йониец — та нали бях получил йонийско възпитание.

Ларс Алсир не се оказа жесток или властолюбив човек. Той беше обикновен изкусен търговец и се грижеше за интересите на етруските в Химера. Използвах познанството си с него, за да науча езика на тиренците. Успях с такава лекота, та взех да вярвам, че е възможно като малко дете наистина да съм слушал този език. Може би наистина носех у себе си някакво тайно минало, но ударът на мълнията да го бе заличил от паметта ми, тъй че когато се озовах в дома на Хераклит в Ефес и станах негов ученик, аз бях чист като неписана табличка.

Но Ларс Алсир повече не спомена за произхода ми. Колкото и да е странно, близкото ни запознанство някак взаимно ни отдалечи. Той ме приемаше като уважаван чужденец и ние си разменяхме всякакви дарове, а той винаги отлагаше работата си, ако се отбиех при него. На Дионисий казах, че е много трудно човек да се разбере с тиренците и никой чуждоземец, дори и за много пари, не би могъл да получи указание за морските пътища. Дионисий не излъга очакванията ми — той изпадна в ярост и се развика:

— Но по крайбрежията са оставили костите си фокейци! Костите на предците ни правят свещен пътя, който сме избрали. Ако тиренците предпочитат да се хванат за оръжието, но да не ни позволят да плаваме спокойно към Масилия, те ще си носят отговорността.

Хората ни започнаха да градят нов военен кораб, същевременно надстрояваха стените на Химера с три лакътя. Но Дионисий не караше никого да се преуморява, изискваше само дисциплина и безпрекословно подчинение. Много от фокейците, подобно на Микон, се ожениха в Химера и се готвеха да вземат жените си в Масилия напролет.

Сицилийската зима се оказа мека и топла.

Живеех си добре в Химера и ми беше някак спокойно тук, но случи се така, че срещнах Кидипа, внучката на тирана Кринип.

7.

Както казах, Кринип страдаше от стомах и затова се хранеше само с растителна храна, макар да не беше питагореец. Напротив, беше изгонил питагорейците от Химера, тъй като тези горделивци в бели дрехи много се перчеха със знанията си и презираха магьосничеството на Кринип. Но на питагорейците им нямаха доверие и в други градове, където те се опитваха да основат свои тайни общности, тъй като питагорейците не разбираха нищо от политика и заявяваха, че оценяват управлението на неколцина мъдри и морално безупречни хора много повече, отколкото властта на група, обединена единствено по произход и богатство.

И тъй, Кринип беше изгонил питагорейците от града си с думите:

— Мъдростта и нравствената безупречност нямат нищо общо с нуждите на управлението. Ако бях мъдър, никога не бих поел бремето на тирана, което застрашава да ме разори и разкъсва стомаха ми от болка. А ако бях нравствено безупречен, никога нямаше да се оженя — за благото на народа си — за финикийка от Картаген. Щастие е, че успях да я погреба, преди тя да погребе мен. Не, в политическия живот мъдростта и нравствеността водят само до свади между гражданите, вредят на взимането на полезни решения и предизвикват гнева на съседните народи.

Когато го нападаха стомашните болки, той често говореше такива горчиви истини. Те служеха за полезни съвети на сина му Терил, вече леко оплешивял в напразно очакване на кончината на баща си и наследството на магическите амулети.

Имах възможност да чуя няколко такива беседи на Кринип, тъй като той често викаше при себе си Микон, а аз от любопитство ходех в дома на тирана с лечителя. Лековете му облекчаваха страданията на болния, но Микон винаги му казваше:

— Не мога да те излекувам, Кринип. Малкото облекчение не е оздравяване. Властта, която си нагълтал, се е настанила в стомаха ти и те изяжда отвътре.

Кринип въздъхваше:

— Ах, най-хубаво ще е да умра! Но не мога да мисля само за себе си. Сърцето ми е преизпълнено с грижи по Химера и не знам как бих предал властта на неопитния млад мъж. Четиридесет години го водя за ръка и се мъча да го обуча в изкуството на управлението, но не бива да се иска много от този, чиято глава е празна.

Терил ходеше със златен венец, който скриваше отчасти плешивината му, почесваше се по брадата с жест, подобен на бащиния, и се жалваше:

— Скъпи татко, ти си ме научил, че независимостта на Химера и мирът в нея зависят от добрите ни отношения с Картаген. Богинята от Ерикс ми даде жена от Сегеста. През всичките тези години аз я търпя и търся удоволствие другаде само за да осигуря съюза със Сегеста, в случай че Сиракуза понечи да ни лапне. Но жена ми не ми роди син, комуто да предам някога амулетите, дето ще наследя твоята смърт. Имам само една дъщеря, моята Кидипа.

Микон премери пулса на Кринип, който лежеше на дървено ложе, покрит с мръсна овча кожа, и му каза със загрижен глас:

— Господарю, въздържай се от гняв, той само увеличава страданията ти!

Но Кринип отговори горчиво:

— Целият ми живот е само неприятност след неприятност, тъй че бих се изненадал, ако в края на живота ми грижите се стопят. Виж какво, Терил: мисля, че няма защо да се главоболиш на кого да предадеш властта, тъй като няма да имаш какво да предаваш. Дай Кидипа овреме за жена на владетеля на някой близък град, за да имаш топъл кът, където да се скриеш, и препитание на стари години, когато изгубиш Химера.

Терил беше много чувствителен човек и се разплака от думите на баща си. Кринип го потупа по коляното с жилестата си ръка и каза:

— Не, не, сине мой, аз не те порицавам! Ти си плът от моята плът и аз съм длъжен да отговарям за теб. Роден си за по-добри времена от сегашните. Та аз самият не съм сигурен биха ли ме поискали сега за тиран на Химера, ако трябваше наново да ме избират, дори и да си послужех с вълшебните амулети. Хората не са тъй лековерни, както в добрите стари времена, но това ме радва, синко Терил, защото в края на краищата никой няма да те убие, ако си жрец и владееш амулетите. Нима е лошо да не носиш бремето на властта и да си живееш спокойно под крилото на Кидипа? — И той заповяда: — Доведете внучката ми! Нека дойде да целуне дядо си. Искам да я покажа на гостите. Време е красотата й да се прослави извън стените на нашия град.

Не очаквах нищо особено от Кидипа, тъй като знаех, че безмерната обич на дядовците често замъглява очите им. Но когато Терил въведе Кидипа, стори ми се, че в стаята изгря слънце. Тя не беше на повече от петнадесет години, но кафявите й очи сияеха, кожата й беше като планински сняг, а зъбите й блестяха като дребни бисери.

Поздрави ни скромно и след това изтича при дядо си, разцелува го по бузите и започна да гали рядката му брада, без да се гнуси от лошия му дъх. Кринип се вторачи в нея и я заразглежда като теленце за продан, хвана я за брадичката и взе да хвали финия й профил.

— Виждали ли сте някога по-привлекателна девойка? Не мислите ли, че красотата й може да завърти главата и на най-големия хитрец?

Микон решително заяви, че пред толкова млада особа не трябва да се говори така, но Кринип се засмя в отговор с дрезгавия си глас:

— Ти би бил прав, Микон, ако тя беше глупачка. Но Кидипа е не само красива — тя е и умна, аз сам съм я възпитал. Не вярвайте на мекия й поглед и на скромната й усмивка. Тя отдавна ви е разгледала и ви е преценила. Нали така, Кидипа?

Кидипа закри беззъбата му уста с розовата си ръчичка, закани му се с пръст и след като се изчерви като майска роза, събра сили да ни погледне и да каже:

— Но, дядо, защо си тъй лош? Дори и да искам, не мога да бъда толкова проницателна, а освен това навярно в очите на гостите изобщо не съм красавица. Замълчи, моля те, и не ме срами.

Ние с Микон побързахме да я уверим, че никога не сме виждали по-хубаво момиче. А след това Микон добави, че тъй като е женен, не би могъл да мечтае да смъкне луната от небето. Аз възразих:

— Не, не, тя не е луна — тя е истинско слънце, чиито лъчи ме ослепяват. Когато те гледам, Кидипа, мечтая да съм цар, за да имам възможност да те завоювам!

Тя наклони главата си на една страна и се вгледа в мен със златистокафявите си очи изпод дълги ресници:

— Още не съм на такава възраст, че да мисля за мъж — каза тя. — Но ако бих могла да си представя някого, той навярно ще е висок, силен мъж, за чийто дом бих се грижила. Бих изтъкала топла тъкан от вълната на най-тънкорунните овце и бих му ушила красиви наметки… Но ти сигурно ми се присмиваш скришом и мислиш, че дрехата не ми отива, а сандалите ми са лошо вързани?

На крачетата си тя имаше изящни сандали от мека кожа с червени връзки, които стигаха до коленете й и тя дори приповдигна туниката си, за да провери дали връзките са правилно кръстосани.

Кринип заяви с гордост:

— Самият аз съм прекарал половината си живот бос, а и до ден-днешен понякога събувам сандалите си, за да не се изхабят бързо. Тази лекомислена девица ме разорява с прищевките си. Когато ми гали посивялата брада, тя същевременно ми шепне в ухото: „Дядо, купи ми етруски сандали.“ Когато ме целува по челото, ми мърка: „Дядо, видях един финикийски гребен, който ще ми украси косите.“ А ако взема да си скубя косите и да я ругая, тя ми казва: „Скъпи дядо, аз не искам да се гиздя заради самата себе си, а заради теб — да бъдеш достоен тиран на Химера! Защо трепериш така? Да се вмъкна ли под кожата да те стопля?“ Тогава аз се предавам и й купувам не само гребена, но и обици за ушите.

— Дядо, защо ме караш да се червя пред гостите ти? — упрекна го Кидипа. — Знаеш, че не съм глезена. Не всички са като теб. Макар да ходиш бос и с овехтял плащ, ти си оставаш властелин на Химера. А баща ми е принуден да носи златен венец, за да се отличава от тълпата. Аз пък гледам да се обличам изящно, особено когато отивам в града, иначе първият търговец на добитък или моряк би могъл да се осмели да ме пощипне по бузката.

Аз казах закачливо, че дори без всякакви украшения и дори без дрехи тя би сияла сред другите жени като опал сред обикновени камъчета, но Кринип се намръщи и възрази:

— Прекалено дръзки са мислите ти, йониецо! Сами по себе си те наистина са верни, знам го, тъй като съм къпал това дете, когато беше младенец. С радост съм наблюдавал и когато тя порасна, как се къпе в реката, придружена от прислужничките си. Но сега съм лишен от това удоволствие, тъй като съм принуден да тичам напред-назад по брега, да ръчкам храстите с копието си и дори да стрелям с лъка си, за да я предпазя от непристойни погледи.

Попитах дали е бурна реката и не е ли студена през зимата. Кринип отговори, че макар Кидипа да не се бои от студена вода, тя напоследък се къпе в топлия извор на града.

Когато си тръгнахме от дома на Кринип, Микон ме предупреди:

— Кидипа е безсърдечна девойка и е в тази възраст, когато й се иска да изпробва чара си на първия срещнат мъж. Не се опитвай да я завоюваш! И без това няма да успееш, защото тя въпреки уверенията си е безкрайно глезена. Но ако пък тя се увлече по теб, то това би било още по-лошо, тъй като Кринип ще заповяда да те убият като досадна муха.

Но аз не можех да си помисля нищо лошо за толкова красива девойка и невинното й кокетство ми се струваше по-скоро детска охота да се понрави на всеки около нея. Щом си спомнех Кидипа, затварях очи, сякаш се боях да не ме ослепи слънцето, и мислите ми все по-упорито се връщаха към нея.

Започнах често да се разхождам по площада край дома на Кринип с надеждата да видя Кидипа, понеже помнех, че тя обича топлия извор наблизо. Една сутрин ми провървя: девойката беше тръгнала да се къпе, съпроводена от прислужничките. С нея вървеше и босият Кринип, който държеше сандалите си в ръце, и по едно време наистина взе да тича около извора и да ръчка храстите с копието си.

Понякога Кидипа отиваше с двама стражи и с робините си на пазар. Тя вървеше със скромно наведена глава, украсена с венец, на ушите й блестяха обици, на ръцете й звъняха гривни, а нозете й бяха обути в меки, скъпи сандали. Изпитваше огромно удоволствие, че мъжете, които я виждаха, често изразяваха възхищението си от нея. Ако и се понравеше някоя вещ или украшение, тя даряваше търговеца с ласкавия поглед на големите си очи, а след като чуеше цената, започваше да се оплаква от скъперничеството на дядо си. Но погледите й нямаха никакво въздействие върху опитните търговци, които дори вдигаха цените, щом я видеха, тъй като знаеха чия внучка е. Само от време на време някой неопитен помощник й продаваше стока на загуба, очарован от вида й.

Не знаех как да постъпя, за да спечеля благоволението й, и бях принуден да се обърна към Ларс Алсир. Той се съгласи да ми помогне, макар отначало да се мръщеше презрително.

— Нима се задоволяваш с такива нищожни играчки, Турмс, докато пред теб е открит пътят към божествените чудеса? Ако толкова желаеш тази жестокосърдечна девойка, защо не използваш силата си? Няма да я подкупиш с дарове.

Побързах да го уверя, че силите ме напускат винаги когато видя Кидипа.

Веднъж внучката на Кринип пожела да разгледа етруските скъпоценности и Алсир изложи пред нея украшения върху мек черен плат. Те заблестяха ослепително на светлината, която струеше от отвора на покрива на работилницата. Най-много й хареса една огърлица от тънки златни листа и тя попита колко струва. Ларс поклати глава и каза, че украшението е продадено. Тогава Кидипа се поинтересува кой е купувачът и както беше уговорено, Ларс Алсир назова моето име. Кидипа го изгледа с истинско изумление:

— Турмс от Ефес? Но аз го познавам. За какво му е притрябвала на него такава вещ? Та той е самотен мъж!

Ларс Алсир отговори, че навярно си имам приятелка, но изпрати да ме повикат и аз, естествено, бях наблизо. Кидипа ми дари една от най-очарователните си усмивки, скромно ме поздрави и каза:

— О, Турмс! Възхищавам се от тази чудесна огърлица. Тя е прекрасно изработена и може би не е чак толкова скъпа, тъй като златните листа са извънредно тънки. Не можеш ли да ми я отстъпиш?

Престорих се на озадачен и отговорих, че съм обещал вече да я подаря на друга жена. Но Кидипа продължи да ме разубеждава разпалено и дори сложи ръката си на рамото ми, приближи лицето си и започна да ме разпитва кого точно имам намерение да ощастливя.

— Не очаквах, че си толкова лекомислен — каза тя. — Твоята сериозност отначало много ми хареса, тъй че не съм забравила, нито теб, нито бадемовите ти очи. Но ето че сега ме разочароваш.

Шепнешком й дадох да разбере, че не можем да говорим за такива неща пред прислужниците й, които изгаряха от любопитство. Тя ги отпрати навън и в магазинчето останахме само тримата — Кидипа, Ларс Алсир и аз. Девойката пак ме загледа с големите си очи и отново ме замоли:

— Отстъпи ми тази огърлица, за да запазя дълбоката си почит към теб. Иначе ще ме принудиш да те мисля за мъж, който се занимава с леки жени. Само някоя порочна жена би могла да приеме толкова скъп подарък от чужденец.

Престорих се, че започвам да се колебая, и попитах:

— Е, добре, а колко си готова да ми платиш за огърлицата?

Ларс Алсир ни обърна деликатно гръб. Щом видя това, Кидипа отвори кесията си и започна да се вайка, че са й останали само няколко сребърни монети.

— Дядо ми вечно ме ругае за моята разточителност, а аз имам само десет монети със знака на петела. Не би ли могъл да ми продадеш огърлицата по-евтино, но пък да се отървеш от лапите на онази алчна жена? Любовта, за която трябва да се плаща със скъпоценности, не струва много.

Признах, че има право.

— Кидипа — предложих аз, — ще ти продам огърлицата, да речем, за една сребърна пара със знака на химерския петел, ако в добавка ми позволиш да те целуна по устните.

Тя се престори на извънредно смутена, закри устата си с ръка и каза:

— Сам не знаеш какво искаш! Моите устни са целувани само от дядо ми и баща ми. Дядо ми много пъти ме е предупреждавал, че девойка, която разрешава да я целуват в устата, изгубва честта си, тъй като мъжете не се спират само дотук, а искат да опипат пазвата й, а щом това стане, тя започва да отмалява и не може да се противопостави на други, по-опасни ласки. Наистина, нямам представа какво точно има предвид дядо ми и не мога да разбера защо бих отмаляла, ако някой пипа пазвата ми. И все пак не мога да ти позволя да ме целуваш по устните. Не, Турмс, не смей да ми предлагаш нищо подобно, макар да зная, че нямаш лоши намерения.

Докато говореше така, тя сложи ръка на гърдите си и аз помислих, че иска да спести и единствената пара, за която стана дума. Побързах да й отговоря:

— Ти наистина ме убеди и аз се срамувам, че имах желание да подаря огърлицата на безсрамна жена, за да завоювам благоразположението й. Но ще я забравя напълно само ако ми позволиш да целуна твоята невинна уста.

Кидипа се поколеба, а после прошепна:

— Закълни се, че няма да кажеш на никого! Наистина толкова ми харесват тези малки златни листца и тъй много искам да те спася от леките жени, но бих ли могла да повярвам, че ще забравиш безсрамницата, ако ме целунеш?

Тя беше тъй съблазнителна, че сърцето ми се топеше и аз почти бях готов да й кажа, че от момента, в който я видях, бях забравил за всички други жени. Но успях да се въздържа и продължих да я гледам мълчаливо. Кидипа провери дали Ларс Алсир ни гледа и като се убеди, че той е все още с гръб към нас, се вдигна на пръсти и разтвори нежните си розови устни за целувка, а туниката й се плъзна надолу по раменете. Но когато я взех в обятията си и започнах да я целувам страстно, тя изведнъж се отдръпна, оправи дрехата си и измъкна от кожената си кесия една сребърна монета:

— Ето парата ти, Турмс! Мисля, че сключих добра сделка. Дядо беше прав да ме предупреди, че мъжете искат да си пъхат ръцете къде ли не, но що се отнася до мен, той няма за какво да се безпокои. Аз съвсем не отмалях и дори да си кажа честно, все едно че целунах мократа муцунка на теленце. Надявам се, че не се обиждаш от откровеността ми?

Тя се оказа по-хитра, отколкото мислех, и аз не получих нищо след целувката й, освен че в сърцето ми се разгоря неутолим огън. Останах и длъжник на Ларс Алсир. За съжаление тази случка не ме научи на нищо и аз скрих монетата, която получих от Кидипа. Всеки път, щом я извадех, за да я погледам, потръпвах от вълнение.

Напразно молех за помощ Афродита и й обещавах жертвоприношения. Започнах дори да подозирам, че Афродита ме е изоставила, но не знаех, че богинята ми е определила нещо съвсем различно, а Кидипа бе само примамката, с която си послужи тя, за да ме накара да тръгна по орисания ми път.

Но как бих могъл да знам всичко това? Аз се топях от любов и съвсем загубих съня си, но ето че веднъж, когато ранните пролетни ветрове задухаха, Дорией дойде при мен и каза:

— Турмс, много мислих напоследък и взех решение. Имам намерение да тръгна към Ерикс по суша, за да опозная западните земи. Танаквил иска да ме съпроводи, тъй като в Ерикс има майстори златари, които умеят да правят зъби от злато и слонова кост. Ще обяви в Химера, че отива в Ерикс, за да принесе там жертва в храма на Афродита от Ерикс, както постъпват много вдовици. Микон и Аура ще дойдат с нас и аз бих искал ти също да видиш града на житото Сегеста, както и Ерикс.

Без да ме смущава сериозният му тон, мислейки единствено за Кидипа, аз възкликнах с възторг:

— Това е чудесна идея! Не мога да разбера как не ми е хрумнала досега. Аз също имам работа при Афродита от Ерикс. Та тя е прочутата богиня на Западните морета, подобно на Афродита от Акрея, която е славната богиня на Източните морета! Да тръгваме по-бързо, ако може още утре!

На следващия ден се запътихме към Ерикс — с коне, магарета и носилки. Щитовете си оставихме в дома на Танаквил, а със себе си взехме само леко оръжие, за да можем да се защитаваме от разбойници и диви зверове. Това пътешествие ме радваше извънредно много, тъй като се надявах да спечеля любовта на Кидипа с помощта на Афродита. Но богинята ме надмина в хитростта.

Книга четвърта
Богинята от Ерикс

1.

След като писах тъй дълго, аз, Турмс, усетих, че ме наляга умора. Излязох навън и видях, че е настъпило ново годишно време. Пред очите ми житата се люлееха като море от злато. Видях как се синеят далечните хълмове и как блести огледалната повърхност на езерото.

Спрях се да погледам планината на мъртвите, стълбите и колоните. Далече, далече видях каменоделците да дялат в скалата последния ми дом. Стенописецът с учениците си обмисляше рисунките, които да ми доставят радост. Грънчарите ваеха барелефи върху черните глинени делви. Търговците пътуваха към морските градове, за да купят изящни амфори от Атика и да ги дарят за гробницата ми.

Всички искаха да ме зарадват. Никой не подозираше, че вече никакви дарове не ме радваха. Единствено простата пръстена чаша. Шепата камъчета.

Бях се вторачил в последния си път, когато усетих, че ме обзема съмнението на умората. Бях само Турмс човекът. Извиках в сърцето си саркастичния учител на младостта си. Още веднъж той ме попита: „Кой е най-дългият път?“ И отново отговори: „Дори да пропътуваш всички земи, не ще намериш себе си, а само ще бягаш все по-далече от същността си. Защото най-дългият път е в теб самия. Колкото и да скиташ из себе си, не ще откриеш предел. Човек не може да нагази два пъти в една и съща река.“

Но той прибави: „Погледът на прорицател те отвежда през хилядолетията.“

Тогава усетих прилив на сила. Тя преля от тайното място в сърцето ми и достигна до върха на пръстите ми, до корените на косата ми. Усетих как настръхвам, как се превръщам в трептящ пламък и как горя вътре в себе си и извън себе си.

Погледът ми проникна отново през тайните завеси на майката земя. Пръстта под краката ми беше втвърден огън. Всеки камък се съживи в каменния си сън. Дори водата беше трептящ огън и въздухът беше огън. Погледът ми проникна през съня на земята, през съня на водата, през съня на въздуха, през съня на човешкото тяло. Но този път не видях безпределната игра на бляскавите създания на светлината. Върнах се в себе си. Знанието ми се възвърна и не се съмнявах вече.

Някога намирах жестока склонността на безсмъртните да си играят със случайността. Когато прозрях безсмъртието, разбрах, че само смъртните знаят кое е правилно и какво е грешно, а безсмъртните са извън всичко това. Времето не ги обвързваше. Мястото не ги обвързваше. Те се връщаха, за да забравят и за да си спомнят отново, сияйни, усмихнати. Но над тях стояха забулените божества.

По-лесно е човек да се връща отново и отново, да живее отново и отново в смъртно тяло, отколкото да познае забулените божества. Усещах вече в гърлото си жестоката жажда, която ме привързваше към земята, която въпреки знанието караше дори безсмъртните да пият от извора на забравата. Затова аз, Турмс, искам да намеря себе си, когато се върна, чрез написаното.

Може би желанието ми да помня е напразно, щом жаждата за забрава изгаря гърлото ми. Може би никога няма да намеря гроба си, когато някой ден се родя отново, в други земи. Но ако успея да го издиря, ще усетя това по гръмотевичния тътен, който ще проглуши ушите ми. Ще взема в ръце камъчетата на този свой живот и ще позная себе си. На това се уповавам.

2.

Аз, Турмс, който танцувах някога по време на бурята по пътя към Делфи, бях съвсем друг човек, когато тръгнах на път от Химера към Ерикс. С настъпването на поредния отрязък в живота на човека той като че ли се ражда и расте отново — и изведнъж, потресен, забелязва колко трудно му е да си спомни и да усети в себе си предишния човек. Тъй че животът е непрекъснато новорождение и началото на всеки отрязък е като скок над пропаст, която става все по-широка и по-широка, и връщане назад няма.

Леки като дим, пролетните облачета се носеха над стръмните склонове на сицилийските планини, ласкавото пролетно слънце грееше над гъстите зелени гори на Сицилия. Пресъхналите през зимата ручеи бяха отново пълноводни, когато пътувахме на запад към Ерикс. През многото месеци, които бяхме прекарали у Танаквил, се бяхме поотпуснали поради меките постели и обилните ястия. Сега Дорией, Микон и аз се радвахме на възможността да стегнем телата си с движение и чувствахме с наслада как сила изпълва отново мускулите ни.

Не се отклонявахме от пътя на поклонниците и сиканските племена, които обитаваха планините и горите, не ни нападаха. Те служеха на богинята, но пазеха и старинните си обичаи, тъй като се смятаха за най-древните обитатели на тези земи. Градовете им, скътани навътре в острова, не се изхранваха с търговия, а със земеделие, затова те не бяха богати като онези по прибрежията. Единствено Сегеста можеше да купи с житото си и най-скъпите творения на Картаген и Гърция.

След като преминахме високи превали и безкрайни гори, ние се озовахме в мирните долини на Сегеста и първото, което видяхме, бяха опитомени кучета, които гонеха дивеч. Ловците, облечени по гръцки обичай, им подвикваха да не посрамят рода на бога куче Кримис, който бе взел за жена прекрасната нимфа на Сегеста. Те вдигнаха безцеремонно завесата на носилката, в която седеше Танаквил, и след като я познаха, запитаха:

— Защо си се запътила към Ерикс, славна вдовице? Ти и без това си получила достатъчно от богинята, дори прекалено много. По-добре да останеш в Сегеста, за да можем да се преборим за правото да бъдем твои нови избраници и най-щастливият от нас да наследи богатството ти.

Когато отминаха, Микон каза:

— Тук полята са плодородни и са пропити с кръвта на много народи. Тук лежат и преселници от Фокея. Да изпълним желанието на Дионисий и да принесем жертва на гробовете им!

Това се оказа лесно, тъй като жителите на Сегеста бяха поставили камъни по местата, където бяха погребани мъжете, тръгнали да завоюват земите им. Докато извършвахме жертвите, около нас се събраха тукашните жители, те с гордост сочеха паметните камъни по края на нивата и обясняваха:

— Мнозина бяха дошлите тук, но малцина от тях се върнаха.

Бащите им и дедите им бяха погребвали победените врагове в полето. Потомците им се показаха настроени благодушно.

— Живеем в просветено време — казаха те. — Не ни се налага да воюваме, за да защитаваме родния си край. Ако някой ни нападне, за Картаген това ще е повод за война, а кой би се осмелил да предизвиква Картаген?

След жертвоприношенията Дорией се огледа с любопитство и каза:

— Щом са белязали с камъни гробовете на чуждите герои, сигурно тук някъде е и могилата на баща ми, спартанеца Дорией. Неговият гроб е сигурно по-богато украсен. Та той е от Херакловия род и е дошъл тук, за да встъпи във владенията на тази страна като наследник.

За щастие жителите на Сегеста не разбраха дорийското му наречие. Попитах ги намира ли се тук някъде гробът на спартанеца Дорией, но те само поклатиха глави.

— Веднъж се бихме с отряд спартанци, но от техните имена запомнихме само едно: Филип от Кротон. Той беше многократен победител на игрите в Олимпия и най-красив сред смъртните, които изобщо някога сме виждали. Дори мъртъв беше тъй прекрасен, че издигнахме в негова чест светилище, където правим игри на всеки четири години.

Дорией онемя от гняв, а после така се развика, че лицето му пламна:

— Гнусна лъжа! Това сигурно е бил баща ми Дорией, защото той именно бе завоювал много години поред лаврите на игрите в Олимпия. Навремето тъкмо той е бил най-красивият сред смъртните! Как би могъл някакъв си кротонец да го превъзхожда? Явно е, че от завист към баща ми чуждите богове са омагьосали тукашните хора, за да го погребат с чуждо име и да не може да влезе в сонма на безсмъртните.

Жителите на Сегеста се разтрепериха от яростта на Дорией. На нас с Микон ни струваше големи усилия да го успокоим. Когато успя да си поеме въздух, той каза:

— Сега разбирам защо духът на баща ми не ми даваше покой и защо овчите кости всеки път сочеха на запад. Тези планини, долини и поля са наследството на Херакъл, а това означава, че земята е на баща ми, че земята е моя. Но аз не се стремя да притежавам земя. Оттук нататък главната ми цел е да върна покоя на духа на баща си. Длъжен съм да поправя съдбовната грешка.

Уплаших се, че Дорией ще предизвика свада с изискванията си и ще ни попречи да продължим пътя си. Затова отговорих:

— Колкото по-малко говориш из града за баща си и за наследството си от времето на Херакъл, толкова по-добре. Не забравяй, че сме тръгнали към Ерикс, а не да търсим незнайна могила из полята на Сегеста.

А Танаквил допълни:

— Мислите ти са царствени, Дорией. Но позволи ми да ти дам съвет. Надживяла съм трима съпрузи и имам опит в тези неща. В Ерикс ще получиш отговор на всички въпроси, които не ти дават покой, обещавам ти го.

Микон също го предупреди:

— Повече от гнева на жителите на Сегеста бой се от собствения си гняв, Дорией! Ако и занапред продължаваш толкова лесно да изпадаш в ярост, няма да доживееш до старини, и ще си скъсаш жилите. Може би и ударът с весло по време на боя при Ладе си казва думата. Твоят праотец Херакъл също е имал пристъпи на ярост, откакто Лин го ударил по главата…

Дорией се разсърди и каза, че изобщо не е ударен с весло, а с меч, и то в честен бой с врага. Нямахме желание да спорим с него, а и той бе започнал да говори разумно и престана да заплашва жителите на Сегеста.

Град Сегеста със своите храмове, дворци и бани беше наистина развит и красив град, а нравите тук бяха дори по-гръцки, отколкото в Химера. Местните жители вярваха, че произхождат от троянците, и разказваха как прамайка им Сегеста се явила тук от Троя и как била обладана от речния бог в кучешки облик — Кримис.

Бяхме посрещнати гостоприемно в дома на синовете на Танаквил от първия й брак. Къщата беше богата, обкръжена от много домакински постройки, плевни и хамбари за зърно. Приеха ни с високи почести, но Танаквил забрани на синовете си да се явят пред нас, преди да обръснат брадите си и да накъдрят косите си. Това ги подразни, тъй като и двамата вече бяха мъже на възраст и гладко избръснатите лица и къдрите не можеха да скрият годините им. Но от уважение към майка си те й се подчиниха и дори отпратиха от дома децата си, защото присъствието им напомняше на Танаквил, че тя вече не е никак млада.

Позволиха ни да разгледаме спокойно града и забележителностите му. В храма на речния бог Кримис видяхме свещеното куче, което получаваше според древния обичай нова невеста всяка година и тогава се извършваха тайните церемонии по бракосъчетаването. За целта избираха винаги най-красивото момиче. Дорией се възмущаваше от тези варварски обичаи, но за щастие не на глас. Повече му се нравеше да се разхожда към полусрутените стени на града, където за развлечение на знатните се правеха юмручни боеве и състезания по борба.

В деня на отпътуването ни Дорией се събуди опечален, поклати глава и отрони вяло:

— Всяка нощ чаках да се яви духът на баща ми в моя сън, но нищо не се случи. Всичко това ме обърква и вече не знам какво да мисля.

Още на първия ден от пристигането ни в Сегеста в дома на синовете на Танаквил ни бяха дали чисти дрехи, а тези, с които пътувахме, бяха взети, за да бъдат почистени. Сега, когато се приготвяхме за път, Дорией забеляза, че я няма топлата наметка от тънка мека вълна. Претърсихме цялата къща, но не я намерихме. Най-накрая забелязахме, че тя виси забравена на една подпорна греда. Тъй като беше от по-плътна тъкан, съхнеше по-бавно и слугите я бяха забравили там.

Танаквил взе да кори синовете си. Каза им, че в нейния дом такъв пропуск би бил невъзможен. Дорией сам дръпна наметката си от гредата, и в този миг от диплите й изхвръкна малка птичка, след нея друга, и двете закръжиха със сърдит писък около Дорией.

Дорией изтърси дрехата и оттам падна птиче гнездо с две малки яйца, които се разбиха на каменния под. Докато сме гостували в този дом, в диплите на хламидата на Дорией две птички бяха успели да свият гнездо и да снесат яйчица!

Дорией възкликна усмихнат:

— Ето това е знамението, което чаках! Наметката сякаш не иска да пътува с мен: птици са свили гнездо в нея. Това е добър знак.

Ние с Микон се спогледахме и решихме, че разрушеното гнездо е по-скоро лош знак. Но Танаквил закри устата си с ръка и възкликна:

— Дорией, не забравяй това знамение! В Ерикс аз самата ще ти го напомня.

На следващия ден видяхме в далечината високия връх на свещената планина на Ерикс. Когато облаците се разсеяха, можахме да забележим в склоновете към върха старинния храм на Афродита.

Пролетта беше настъпила по земите на Ерикс. Цветята бяха напъпили, гълъбите гукаха, а морето беше неспокойно. Нетърпеливи, ние забързахме по безлюдната пътека на поклонниците, която се виеше по голата планина. Когато захождащото слънце озари в пурпур тъмнеещото долу море и полите на свещената планина, осеяни с гори и поляни, ние се добрахме до разположения на върха малък град. Стражите, които ни бяха забелязали още отдалече, не затвориха вратите, за да можем да влезем в града преди падането на нощта.

При портата бяхме посрещнати от цяла тълпа местни жители, които се състезаваха кой от тях ще привлече вниманието ни, дърпаха ни за дрехите и викаха на различни езици. Много от тях явно искаха да ни поканят в къщите си. Но Танаквил, която познаваше тукашните нрави, прогони нахалниците с остри думи и каза да вървим в посока към храма, в един дом насред градина бяхме посрещнати като скъпи гости, конете и магаретата бяха отведени в конюшнята, запалиха огън в залата за гости и ни поканиха вътре да се постоплим, тъй като пролетната вечер беше доста хладна.

Мургавият домакин излезе да ни поздрави и каза на добър гръцки език:

— Празникът на пролетта е още далече, морето е бурно и богинята все още не е пристигнала от задморските си владения. В дома ми царят все още зимните порядки и не зная дали бих могъл да ви окажа достоен прием, който да отговаря на сана ви. Но ако не се страхувате от студените ми спални, твърдите постели и скромната храна, можете да се разположите тук като у дома си, докато не дойде време да напуснете Ерикс.

След това той се отдалечи с достойнство, без да разпитва за целта на посещението ни, и поръча на слугите си да се погрижат за нас. Той се държеше с такова достойнство, че аз изпитах уважение към него и попитах Танаквил кой е този човек.

— Най-известният скъперник в града — отвърна ми с подигравателна усмивка Танаквил. — Той е най-алчният и най-безсърдечният човек в Ерикс, но като се настаним тук, няма да бъдем обезпокоявани от неканени гости, тъй като жителите на града се страхуват от него. А ние ще трябва да поседим тук доста. Ерикс се събужда за живот едва по пролетните празници и цъфти след това чак до есента, когато богинята ще отплава отново на златната си ладия към южните си владения. До нейното идване местните хора не правят нищо друго, освен да чакат идването на поклонници. Опитват се да ги измамят, да измъкнат и последния им грош. Богатите грабят другите богати, а бедните — другите бедняци. Тук за всеки богаташ може да се намери по някоя ценна вещ за спомен, а за бедняка — някой прост предмет от глина или някое уж вълшебно питие в стъклено шишенце. Тукашните хора се изхранват от храма. Ако богинята не пристигне с пролетния празник, това би било тежко наказание за тях. Но лекомислената Афродита си затваря очите, че тези хора мамят пришълците, тъй като всичко това си струва труда. Дори и измамените се връщат отново и отново при богинята, разбира се, поумнели. Самата аз получих скъп урок от богинята някога, когато бях млада вдовица. Но сега съм опитна жена и не бих се подвела тъй лесно.

Аз не скрих разочарованието си:

— Но нима трябва да стоим тук и да чакаме до пролетния празник? Жалко е да губим толкова много време!

Танаквил се усмихна и очите й заблестяха хитро:

— И Афродита от Ерикс, както впрочем всички други богове, крие своите тайнства. С началото на пролетта тя пристига със свитата си от Африка на кораб с алени платна. Но и зимният храм не е пуст. Напротив, когато тук настъпи затишие, тогава идват височайши гости и принасят богати жертви — когато шумните тълпи ги няма, когато са си тръгнали всички поклонници, моряци и търговци. Та нали вечният извор на богинята си остава тук, на мястото си, и през зимата, и през лятото, тъй че да може богинята да идва винаги, когато е призовавана, макар само през пролетния празник да се явява пред хората и да се къпе в извора си.

Думите й породиха съмнение в душата ми и аз попитах:

— Танаквил, нима ти наистина вярваш в богинята?

Тя се стресна, замисли си и накрая каза с твърд глас:

— Турмс от Ефес, ти сам не се чуваш. Изворът на богинята от Ерикс е много стар. Той е по-стар от гърците, от тиренците, та дори и от финикийците. Този свещен извор е бил тук и тогава, когато богинята се е явила пред финикийците под името Астарта, а пред гърците — под името Афродита. В какво да вярвам, ако не в богинята?

Напуснах топлината на догарящия огън, за да изляза навън и да подишам в нощната прохлада. На небето мигаха плахи пролетни звезди, а планинският въздух беше напоен с мириса на борове и свежа пръст. Храмът се очертаваше величествено в мрака. Обзе ме предчувствие, че тайната, с която е обградена богинята, е по-дълбока и по-страшна, отколкото си бях мислел.

3.

На следващото утро всичко изглеждаше различно. В мрака на нощта всяко чуждо място изглежда по-голямо и по-тайнствено, отколкото е в действителност. Открих, че свещеният Ерикс е всъщност доста невзрачен град. След като бях видял Делфи, след като бях живял в Ефес, след като бях опознал и Милет — огромен град, нямащ равен на себе си, то с какво би могло да ме впечатли това малко поселище с крещящите си жители, зад чиито кални стени само се синееше морето, този храм с грубите варварски колони? Та това беше границата на развития свят, отвъд който бяха Херкулесовите стълбове и неизвестни дори и на финикийците води, които водеха до крайните предели на света. Почувствах презрение към това място, почувствах се страшно самотен. Усетих, че губя вяра в боговете.

Танаквил уговори да бъдем допуснати в храма. Окъпахме се и облякохме чисти дрехи, отрязахме кичури от косите си и ги изгорихме, а след това взехме даровете си и тръгнахме на път. Храмът се издигаше зад града като крепост, заобиколен от остри скали и здрави каменни стени.

Вътрешният двор на светилището беше доста тесен, та когато по време на пролетното тържество въвеждаха богинята в храма, възторжените тълпи не можеха да я следват. Жилищата на жреците и служителите на храма също изглеждаха скромни. Колоните на храма, построени от картагенски зидари, бяха нащърбени от времето и вятъра, но колонадата при свещения извор все още не беше загубила изяществото си, а плочките по пътеките бяха мозайка от малки мраморни парченца.

Разрешиха ни да влезем в храма и да разгледаме жертвените дарове и пустеещото възвишение в нишата на богинята. Двама жреци с кисели лица ни преведоха през храма и приеха даровете ни, без да продумат дори дума на благодарност. Сред изложените на показ дарове не забелязахме особено ценни предмети, ако не се броят няколкото сребърни съда, но жреците ни обясниха, че съкровищата на богинята и нейните скъпи одежди са скрити в хранилището до пристигането й. Вътрешността на храма приличаше всъщност на обикновена обществена сграда. Чак когато се доближихме до извора и гълъбите на богинята, разтревожени от нас, се вдигнаха във въздуха, аз усетих близостта на божествена сила. Изворът, широк и дълбок, беше запълнен до половината с вода, чиято тъмна и неподвижна повърхност отразяваше лицата ни. От земята стърчаха вековни остри камъни, заобиколени от по-нова колонада. Жреците ни увериха, че всеки, който е изгубил мъжествеността си, може да си я върне само като се докосне до някой от тези камъни.

В храма не видях жрици. Придружаващите ни жреци обясниха, че те ще пристигнат заедно с богинята, за да извършат някои обреди и да обслужат най-взискателните гости, а наесен пак ще се оттеглят със свитата на богинята. Впрочем, казаха те, Афродита от Ерикс не одобрява особено подобни жертви вътре в стените на храма си. Достатъчно е, че всичко това се извършва в града. Лятно време в близките околности пристигат и леки жени откъде ли не, те вдигат колиби и заслони от клони и вейки, в които приемат моряци и други от простолюдието. Един от жреците ме попита с подигравка дали нямам все пак и някаква друга, по-важна работа при Афродита.

— Вие, гърците, не разбирате Афродита — прибави презрително той. — Властта й не е само в очароването на сетивата и в плътското наслаждение.

Танаквил го заговори с ласкав глас и попита:

— Не ме ли помниш, жрецо? Два пъти богинята ми се явява и ми посочва бъдещите ми съпрузи. Първия път тя ме отведе в Сегеста, а втория път — в Химера. Винаги й принасях жертва — и когато ме дари със съпрузи, и когато ги погребах. Надявам се богинята да ми се яви и трети път.

Жрецът погледна първо нея, после Дорией, намръщи се и каза:

— Разбира се, че знам коя си, Танаквил, ти, непоправимата! Знай, че макар богинята да те покровителства, и нейната власт има граници.

Извърна се към нас, а Микон побърза да каже:

— Аз съм от посветените и освен това съм лечител. Имам желание да проникна по-основно в божествените дела. По желание на богинята съм женен за сикулска девойка. След като я прелъстих, аз я отблъснах и тя загуби речта си. Но щом я взех за жена, напротив, започна да говори прекалено много и то винаги когато се нуждая от самота и тишина. Стигна се дотам, че когато съм с нея, мъжествеността ми изневерява. Надявам се богинята да ни се яви и да ни помогне, за да можем да постигнем съпружеско разбирателство.

На свой ред и аз обясних:

— Афродита ми показа благосклонността си, когато ми сложи свещена препаска пред стените на Ефес. У мен звънти само едно име, смея да го произнеса единствено пред богинята, ако тя ми се яви. — Огледах се и видях зацапания от изпражненията на гълъбите двор, грубите стени и разядените каменни глави на бикове. Стори ми се, че всичко е някак незначително и нищожно, затова прибавих: — Не вярвам богинята да си направи труда този път заради мен.

Жрецът пренебрегна думите ми, и ни покани в жилището си, където ни почерпи с евтино вино, докато ни обясняваше от какви храни да се въздържаме преди срещата с богинята. Обърна се към Микон и каза многозначително:

— Ти си лечител и разбираш навярно, че богинята не желае да приемате никакви билки, докато се подготвяте.

Той все още говореше, когато изпитах силно желание да стана и да отида при извора на богинята. Коленичих при колонадата и се загледах в тъмното си отражение, докато ми се зави свят и ми се стори, че сънувам. Тръснах глава, за да се осъзная и се върнах при другите, които тъкмо си тръгваха. Жрецът сложи ръка на рамото ми и каза:

— Недей да се отчайваш. Вярвам, че богинята ще ти се яви и ще те освободи от грижата ти.

Щом ме докосна, усетих, че бодростта ми се възвърна и жрецът не ми приличаше вече на кисел старец, а по-скоро на учител, комуто можех да се доверя. Не разбрах как, но изведнъж нещо ме накара да кажа:

— Бил съм в Делфи. Срещал съм се с Пития. Каза, че ме познава. Но тя беше неспокойна, бясна жена. На теб ти имам доверие.

Той почака другите да се отдалечат.

— Идваш отдалече.

— Идвам отдалече — повторих аз. — Отивам още по-надалече.

— Посветен ли си? — попита ме той.

— Нямам представа какво имаш предвид — казах. — Знам само, че едно име е оковало душата ми и ме кара да търся богинята.

— В това има скрит смисъл — отговори той. — Явно е, че богинята иска да дойдеш. Тя със сигурност ще ти се яви. Който оковава, той може и да освобождава.

Привечер Дорией и Танаквил отидоха в храма, готови да прекарат нощта в бдение и в очакване на богинята. Ние двамата с Микон стояхме будни до късно и пиехме от виното на жреците, за да изострим възприемчивостта на духа си. Докато пиехме, аз отхапах сушена смокиня, но трябваше веднага да я изплюя, защото ми стана лошо от вкуса й.

— О, хранителните предписания на богинята започват да ти действат! — възкликна Микон.

Не бях съгласен с него и му казах, че жрецът не ми е забранил да ям смокини, но според Микон това било нещо обичайно, когато на човек му предстои да участва в тайнства или да бъде посветен в тях. По време на предварителния пост човек копнее за някои от всекидневните обикновени храни, но постепенно те му опротивяват. Жреците нарочно омагьосват някои от храните, за да изпитат готовността на подготвящите се за тези тайнства.

— Жрецът на Афродита от Ерикс, с когото говорихме, е извънредно опитен ясновидец. Доколкото разбирам, той не се нуждае от свещени дрехи и омагьосани предмети, за да служи на богинята. О, аз наистина изгарям от любопитство да видя дали ще ми се яви богинята! В какъв ли образ ще ми се яви!

Той избухна в смях и аз го последвах. Опитах се да хапна пак от смокинята, но отново я изплюх. Пихме още вино с майстора, който беше направил восъчен отпечатък на челюстта на Танаквил. Той ни разказа за изкуството си и заяви, че го е изучил в Картаген. Новите зъби правеше от слонова кост и ги прикрепяше със златни телчета към все още съществуващите зъби в устата на пациента си.

— Но след всичко това човек може да яде само надробена храна — каза той.

Каза ни също, че етруските можели да прикрепват направените зъби по-добре и от истинските. Ала май са само хвалби, допълни той.

На сутринта, когато Дорией и Танаквил се върнаха при нас, те бяха неотлъчно заедно, не се изпускаха из очи и не отговаряха на въпросите ни. Двамата си легнаха и спаха чак до вечерта. А когато се стъмни, към храма тръгнаха Микон и Аура. Дорией се събуди и поиска да му се приготви вечеря. Той нарече Танаквил „гълъбицата на Афродита“ и ми призна, че има намерение да се бракосъчетае с нея.

— На първо място — започна той, — тя е най-прекрасната сред жените. Аз и по-рано мислех така, но в храма Афродита я докосна и лицето й заблестя като слънце, а тялото й подобно на пламък ме погълна и аз разбрах, че тя е единствената жена в целия свят. Второ, тя е приказно богата — Дорией броеше на пръсти. — И трето, благодарение на знатния си произход и предишните си бракове тя има много полезни познанства из тукашните места. Досега чисто по женски не ги дооценяваше, но аз пробудих честолюбието й.

Отворих уста, за да му възразя, но той ми направи знак да мълча.

— Знам какво искаш да кажеш. Почакай, скоро ще й сложат зъби. Всъщност, ако не ми вярваш, можеш да се довериш поне на знамението. Две малки птички бяха свили гнездо в дрехата ми. Това, разбира се, сме ние, Танаквил и аз. Ние също ще свием гнездото си в Сегеста, и то не някакво си малко гнездо на чучулиги, а гнездо на орли!

— О, богове! — възкликнах аз. — Нима наистина ще вземеш за жена тази старица, която може да ти бъде баба? Ти си полудял!

Но Дорией не се разсърди, а само поклати глава съчувствено.

— Самият ти си луд. Сигурно някоя зла магия е размътила главата ти и ти не можеш да оцениш красотата на Танаквил, не можеш да видиш колко прекрасни са чертите й, колко лъчезарни са очите й и колко пищно е тялото й. — Погледът му пламна от страст, той стана, сви рамене пренебрежително заяви: — Да се спори с теб е безсмислено, Турмс. Гълъбицата ми, моята Афродита, тя сигурно ме чака да ми се похвали, че си е премерила новите зъби.

Като видях как се горещи, изпитах дори загриженост за Танаквил. От мислите ми ме отвлече стопанинът на дома, който ми разказа, че откакто приема гости тук, само веднъж се е случило някой да умре от любов: един тлъст грък, чиито съперници от Занкле го бяха придумали да дойде в Ерикс. След смъртта му те купили с общи средства сребърен венец и го изпратили дар на храма на Афродита.

Остатъка от вечерта прекарах в самота, отпивах бавно и замислено от виното, а когато настъпи нощта и всичко в дома утихна, Танаквил напусна ложето си и пристъпи тихо към мен, като ми даде знак с пръст на устните си да мълча. Сияейки, тя ме пощипна по бузата и попита:

— Дорией каза ли ти за решението си? Разбира се, самият ти си достатъчно наблюдателен и си забелязал, че в Химера той се възползва от това, че съм вдовица. Сега обаче благодарение на вмешателството на богинята обеща да се съчетае с мен в свещен брак по дорийските и финикийските закони.

Възразих, че Дорией е спартански воин, неопитен в любовта, докато тя самата е вече три пъти овдовявала жена, много по-опитна в сърдечните проблеми, и затова е длъжна да разбере, че не е достойно да завлича мъж, който може да бъде лесно съблазнен.

Но Танаквил ми отвърна възмутено:

— Дорией от самото начало се опитваше всякак да ме съблазни, а не аз него! Когато се явихте в дома ми, на мен и през ума не ми минаваше да го прелъстя: та нали в сравнение с него аз съм старица… Дори и миналата нощ аз как ли не се опитвах да го отблъсна, но той злоупотреби три пъти с това, че съм слаба жена.

Тя говореше тъй искрено, че започнах да й вярвам. Не знам дали омагьосващото влияние на Афродита, светлината на факлата или пък изпитото от мен вино бяха заслепили очите ми, но чертите на Танаквил ми се сториха красиви, а черните й очи блестяха привлекателно. Започнах да разбирам какво намира в нея Дорией.

Щом забеляза по погледа ми, че сърцето ми е омекнало, Танаквил седна до мен и сложи ръка на коляното ми.

— Това, че Дорией е привлечен от мен, съвсем не е толкова неестествено, колкото си мислиш — рече тя. — Той ми е разказвал неща, които и сам не разбира добре. Но тъй като съм вдовица, погребала трима съпрузи, схващам бързо и разбирам хората от половин дума. Например разказвал ми е за Херакъл, своя прародител, и как той прекарал цяла една година в женски дрехи, тъкал заедно с жените и вършел всякаква женска работа. И за нрава на Херакъл ми е разказвал — колко бил сприхав, как отвлякъл стадата крави, между които имало и един прекрасен бик на име Европи, как по този начин достигнал чак до Ерикс и убил царя на Ерикс, който желаел да задържи за собствените си стада породистия бик. Но Херакъл върнал обратно завладяната от него земя на местното племе елими. Всичко това той направил с думите, че някога един от неговите потомци ще се върне и ще си поиска това, което му се пада по право. — Танаквил се стресна и ме погледна колебливо.

— Извинявай, че ти досаждам с толкова много думи, но аз наистина съм малко объркана — не очаквах вече да ме сполети щастието да имам мъж. Тъй или иначе, Дорией смята, че именно той е потомъкът, който ще си върне тези земи. Впечатли ме също колко често ми говореше за годината, която Херакъл прекарал в женски дрехи, и за това как той самият на седемгодишна възраст е бил отделен от майка си. Тъй се постъпва с всички благородни спартански момчета и според мен в сърцето си Дорией таи копнеж по майчина ласка. В мое лице е намерил и това. Разбирам тайните му мисли по-добре от която и да било друга жена.

— Но какво ще стане с клетвата, която сме дали пред Дионисий? — извиках аз. — Ние му обещахме да заминем с него за Масилия!

При тези думи в душата си усетих плаха надежда, че може би с помощта на Афродита ще успея да похитя Кидипа и да я взема със себе си на кораба. Но Танаквил поклати глава и каза:

— Дорией ще си остане у дома и никога вече няма да плава по моретата. Та той е обучаван да се бие на суша! Защо му е да тръгва към непозната варварска страна, след като тук си има достатъчно грижи? Той трябва да завоюва наследството, което му се пада по право. Освен това е хубаво за мъж като него да се позанимае с държавни дела, за да бъде доволен от живота си.

— Нима подклаждаш безумните мечти на Дорией? — казах аз. — Нима не те уплашиха надгробните камъни из полетата на Сегеста? Погребала си трима съпрузи — нима искаш с помощта на сегестяните да погребеш и четвърти?

Танаквил седеше, замислено подпряла с ръка брадичката си.

— Мъжете не обичат да им се пречи — каза тя накрая. — Но да си кажа правичката, аз и сама не знам още как би било най-правилно да се постъпи. Външността на Дорией, несъмнено, е царствена. Много би му отивал шлемът с кучешка глава, носен от управниците на Сегеста. И все пак, струва ми се, той е доста първичен: едно е да разцепиш на две главата на противника, съвсем друго е да се занимаваш с държавни дела. Но ако той реши наистина да ме направи царица, аз трябва да се подчиня на волята му.

Тя стана, упъти се бавно към спалнята си и затвори вратата след себе си. Аз си легнах, завих се с овчата кожа и потънах в дълбок сън като в черен кладенец.

4.

На следващата сутрин Микон и Аура се върнаха от нощното си бдение в храма, като се поддържаха взаимно. И двамата бяха мъртвешки бледи и с черни кръгове под очите. Микон занесе Аура в постелята, зави я и я целуна по челото, върна се при мен с несигурни крачки и след като изтри потта от челото си, проговори:

— Обещах да ти разкажа за явяването на богинята, за да те подготвя. Но всичко беше тъй невероятно, че не намирам думи да го опиша. Мисля, че тя се явява на всекиго по различен начин според причината, поради която всеки я търси. Дадох клетва да не говоря на никого в какъв образ се яви пред мен тя. Но ти сигурно си забелязал, когато се върнахме, че Аура мълчеше като омагьосана. Навярно това е нещо подобно на целебния сън в храма на Асклепий. Но както и да е, едно е вярно — щом само я докосна с пръст, тя онемява и не може да ме отвлича от мислите ми за това, което е по-висше от нас.

Следобед Аура се събуди и веднага повика Микон. Той ми смигна и се приближи към нея, след което седна в края на ложето, отметна завивката и докосна с пръсти гърдите й. Аура въздъхна дълбоко, лицето й пребледня още повече, зениците й се разшириха, взрени безсмислено в пустотата, тя затрепери с цялото си тяло и изведнъж замря.

— Сам виждаш, Турмс — каза гордо Микон, — с каква сила ме дари Афродита. Но тази сила е опасна — не за мен, а за Аура.

— А откъде знаеш, че само ти имаш такава власт над нея? — вметнах аз. — Може би така й действат всички мъже. Тогава не ти завиждам.

Микон се усмихна снизходително.

— Ах, Турмс, ти сам не знаеш какво говориш. Ти си по-млад от мен, а аз имам опит в тези неща. Опитай сам, ако толкова ти се иска, и ще видим.

Уверих го, че изобщо нямах предвид себе си, и предложих домакина ни. Но Микон не пожела чужда ръка да докосва гръдта на жена му.

— Ти си ми приятел, Турмс, и аз ти имам доверие. Знам, че и да я докоснеш, това няма да бъде от похот, а от жажда за знание, което е в корените на човешката и божествената мъдрост. Така че нека да опитаме, за да решим спора си, макар аз да знам предварително, че нищо няма да се случи.

Колкото повече се противя, толкова по-настойчиви бяха неговите увещания. Уверен в правотата си, той се беше надул като жаба. Когато клепките на Аура затрептяха отново, когато тя седна на ложето и попита със слаб глас какво става, Микон ме побутна към нея. Аз протегнах ръка и докоснах с показалец гръдта й.

Последствията от този злощастен опит надхвърлиха очакванията ми. От пръста ми изхвърча искра, а ръката ми се сгорещи. Тялото на Аура започна да трепери, лицето й пламна, устните й се разкривиха в странна усмивка и тя се просна с предсмъртен стон на ложето. Сякаш някакво неземно блаженство бе разкъсало и без това слабото й сърце. Тя изпусна дух пред очите ни още преди да разберем какво се беше случило.

На виковете ни отвърнаха Дорией и Танаквил, които дотичаха заедно със стопанина на дома и слугите. Домакинът ни взе да кърши ръце и да се жалва, че това е лошо предзнаменование и за как точно вчера ми бил разказал за търговеца от Занкле, но скоро дойде на себе си, и посочи лицето на Аура:

— По-добра смърт не може да се пожелае на никого. По лицето й се чете от какво е умряла.

Микон беше съкрушен, че не се е съобразил по-рано със слабостта на Аура. Тежестта на пътуването, напрежението от очакването, безсънната нощ и преживяното в храма я бяха изморили прекалено и сърцето й не беше издържало. Домакинът каза, че човешкият живот е предварително отмерен и никой не може да избяга от смъртта си дори накрай света.

— Това може би е единственото, което знаем със сигурност и за което можем да се доверим на боговете — заключи той. — Дайте да я отнесем в храма и да възхвалим щастливата съдба на тази млада жена, чието тяло ще бъде изгорено на клада от бели тополи върху мраморното възвишение до извора на богинята, а прахът й ще се съхранява в жертвената урна на храма: тъй се постъпва с праха на тези, които са умрели от любов.

Микон се разрида — може би от мъка, може би от описанието на този обичай. Танаквил взе да го утешава:

— По всичко си личи, че богинята е изпълнила желанието ти, Микон. Нима ти не искаше мълчанието на Аура? Сега тя замлъкна навеки. А и този брак въобще не беше за теб. Ти си самотен мислител и не си създаден за брак. Родителите на момичето ще бъдат поласкани, че тя е умряла в Ерикс, където идват всички, наранени от любов, готови да изпият маковата отвара или да срежат вените си над извора на богинята с надеждата, че пепелта им ще се пази в храма.

Докато Микон седеше скръбно, захлупил лице в дланите си, Танаквил и стопанинът се разпоредиха покойницата да бъде измита и да бъде отнесена в храма. Дорией, който също се опита да ободри Микон, го потупа по рамото.

— Недей да скърбиш! Аура беше тази, която ти се хвърли на шията. Съвсем друга е работата с Танаквил: цяла зима се мъча да я уговоря да ми стане жена. Ето защо нашият брак ще бъде траен, а ти ще забравиш за твоя и паметта за него ще се разсее като дима от погребалната клада.

— Повярвай, Микон — добавих аз — не съм виновен за това, което се случи. То беше неизбежно и може би така е най-добре. Нима би могъл спокойно да живееш със съзнанието, че е достатъчно някой друг мъж да докосне жена ти, и тя ще загуби и ума и дума от блаженство?

Микон избърса сълзите от подпухналите си страни.

— Прав си, Турмс, не друг, а самите богове ми изпратиха това изпитание. А крехкото тяло на жена ми не е могло да издържи подобно нещо — сякаш мислейки на глас, продължи: — Аура беше прекалено възбудима още когато я срещнах. После тя стана дори по-чувствителна и направо се разтапяше, щом я докоснех. А още по-късно и това не беше нужно, достатъчен беше само намекът за мъжка сила. Жените са непредсказуеми в тези неща. Чувал съм за някаква жена от остров Родос, която в младостта си изпадала в екстаз при вида на определен вид поливна кана. По-късно, когато се омъжила, бракът й не й донесъл щастие — тя презирала мъжа си, докато той не се сетил да вземе със себе си каната в съпружеското ложе. Нещата потръгнали и тя му родила осемнадесет деца.

Тези приказки го разсеяха и той се отърси от отчаянието. Същата вечер се събрахме в двора на храма, където беше вдигната клада. Аура, облечена в богати одежди и със седефени гребени в косите, беше приготвена за изгаряне. Храмът бе пожертвал благовония за кладата. Микон запали огъня и възкликна:

— В името на богинята!

По съвет на жреците не бяхме извикали оплаквачки, а млади танцьорки с венци от цветя в косите, които изпълниха танца на богинята около кладата и пяха химни в нейна чест. Високо нагоре към ясното вечерно небе се издигаха езиците на пламъците. Миризмата от изгаряща плът беше притъпена от уханието на благовонията и всичко беше тъй красиво, че ние проляхме много сълзи и пожелахме и за себе си такава прекрасна смърт на такова свещено място. Но в главата ми се въртеше една мисъл: дали Аура би умряла, ако някой друг, а не аз се бях докоснал до нея?

Когато кладата изтля и Микон покани всички на погребална вечеря, мислех, че бдението ми ще бъде отложено, но познатият ми жрец дойде при мен и допря рамото ми.

— Дойде твоят ред за среща с богинята.

Последвах жреца и ми се струваше, че не за първи път преживявам всичко това. Той ми заповяда да се съблека и разгледа тялото ми. Повдигна с палци клепачите ми и се вгледа в бялото на очите ми, след което духна в устата ми и най-накрая попита откъде са се взели белезникавите белези по лактите и хълбоците ми. Отговорих му, че са от изгаряне, но не се впуснах в подробности и не му казах, че именно аз съм подпалвачът на храма на Кибела в Сарди. След като привърши с прегледа си, жрецът намаза с мас мишниците и гърдите ми и ми даде някакви билки, с които да намажа стъпалата и дланите си. От докосването му усетих тялото си някак безтегловно, като въздух. Бях преизпълнен с възторг.

После жрецът ми помогна да надяна плащ, извезан с птици и цветя, изтъкан от тънък вълнен плат, за да не замръзна по време на нощното ми бдение. Той ме отпрати към храма с една дума:

— Тръгвай!

— Какво ще правя там? — попитах аз.

— Прави каквото искаш. Ще мине някое време и ще почувстваш изнемощяване в крайниците си, клепачите ти сами ще се затворят, ти ще заспиш, и то тъй дълбоко, както никога досега. След това очите ти ще се отворят и ще се срещнеш с богинята.

Той ме побутна към вратата на храма, обърна се и си отиде. Аз се озовах сам в тъмнината и спрях, докато очите ми не свикнаха с мрака и не започнаха да различават слабата звездна светлина, която проникваше от процепа на тавана. Видях празния пиедестал на богинята. Пред него беше поставено ложе с метални крака, изработени във вид на лъвски лапи. Щом го забелязах, веднага усетих слабост. Излегнах се и почувствах, че крайниците ми натежават, тъй че се учудих как ме издържа ложето. Очите ми се затвориха сами и аз не можех да ги отворя. Знаех, че не спя, усещах, че пропадам все по-надълбоко, и по-надълбоко и всичко това продължи до безкрайност. Накрая отворих очи и видях, че седя на каменна пейка на някакъв площад, залят от слънчева светлина. Огледах се с любопитство. Градът и площадът ми бяха непознати. Над мен се простираше ослепително синьо небе, около мен се движеха хора, които не ми обръщаха внимание, заети с всекидневните си грижи — селяни водеха мулета на пазара, натоварени с кошници с плодове, а точно до мен една старица с набръчкано лице изложи на продан различни сирена. Станах и направих няколко крачки, осъзнавайки, че някога бях минавал по улиците на този град. Къщите бяха облицовани с цветни глинени плочки, покрай тях стояха натоварени със стока каруци, а когато свърнах зад ъгъла, пред мен се издигна храм с колонада.

Влязох в тъмната прохлада на храма. Сънен пазач махна с вейка и ме поръси с капки свещена вода. В същия миг до ушите ми стигна леко метално подрънкване.

Отворих очи и видях, че лежа на ложето в храма на Афродита в Ерикс. Знаех, че видението ми е било само сън, макар че не спях и можех да се закълна, че всичко изглеждаше като наяве и че бих познал и площада, и улицата, и храма с колоните, ако се случеше.

Дочух още веднъж същото подрънкване и се стреснах, седнах на ложето и се почувствах бодър и свеж. В края на пиедестала на богинята видях фигурата на седнала жена със забулено лице. Дрехите й бяха разкошни, обшити целите с перли и скъпоценни камъни и преливащи във всички цветове на дъгата. Блестящ венец на главата придържаше покривалото пред лицето й. Тя се раздвижи и аз чух пак метално подрънкване: това бяха многобройните гривни на китките й. Тя се движеше, тя беше жива, беше истинска!

— Ако си богинята — проговорих аз, — открий ми лицето си!

Чух тих смях изпод булото.

— Богинята има много лица. Кой от облиците й искаш да видиш, Турмс, подпалвачо на храмове?

Усъмних се: тя говореше и се смееше като човек, но никой в Ерикс не можеше да знае, че аз съм подпалил някога храма в Сарди. Само Дорией и Микон биха могли да ме издадат. Обзе ме яд и изсъсках:

— Не е ли все едно кой ще бъде обликът! И без това тук е толкова тъмно, че не виждам нищо.

— Колко си недоверчив! — тя се разсмя на глас. — Мислиш ли, че богинята се бои от светлината?

Щракна с някакво огниво, от което отново зазвъняха гривните й, запали огън и го поднесе към светилника до себе си. Привикнал с тъмнината, отпърво бях заслепен от сиянието. Но след време очите ми различиха ясно скъпоценните камъни по дрехата на жената, а ноздрите ми усетиха аромата на амбра, който се носеше от нея.

— Ти си само човек, също както и аз. Обикновена земна жена. А аз мислех, че ще срещна богинята.

Гласът ми издаде разочарованието ми.

— А нима богинята не е жена? — възрази тя. — Точно такава, каквито са и земните жени, и дори повече от тях? Какво искаш от мен?

— Покажи ми лицето си — поисках аз отново и се приближих към нея.

Тя някак се вцепени, гласът й прозвуча напрегнато и отдалечено.

— Не ме докосвай — забранено е!

— А какво ще стане, ако те докосна? Нима ще се превърна в пепел? — попитах с насмешка аз. — Или може би ще падна бездиханен на земята?

— Не се шегувай с такива неща! Ти днес принесе човешка жертва на богинята.

Не ми беше до смях. Нещо в гласа на жената ме караше да бъда нащрек.

— Покажи ми лицето си! — помолих пак.

— Да бъде тъй, както искаш! — каза тя. — Но не забравяй, че богинята има много лица.

Тя сне от главата си блестящия венец, вдигна булото и възкликна, обърнала лицето си към светлината:

— Познаваш ли ме, Турмс?

Потресен до глъбините на душата си, аз познах веселия глас, усмихнатите очи и овалното лице.

— Диона! — сам не вярвах на думите си. — Диона, как си попаднала тук?

За част от секундата помислих, че Диона е успяла да избяга от Йония и по прищявка на съдбата се е озовала в храма на Афродита в Ерикс. Но после осъзнах, че от деня, в който Диона ми подхвърли ябълката си, до ден-днешен са изминали много години. Тя не би могла да е все така млада, а и аз не бях вече възторженият юноша, който беше влюбен в нея.

Жената отново пусна покривалото пред лицето си и попита:

— Успя ли да ме познаеш, Турмс?

— Светилникът освети едва-едва лицето ти — отвърнах сърдито. — В този зрак ми се стори, че виждам една ефеска девойка, която ми беше близка някога. Но не си ти. Ти не можеш да си толкова млада.

— Богинята няма възраст — възрази отново тя. — Богинята само изглежда по-млада или по-стара — зависи кой я гледа. И все пак — какво искаш от мен?

— Ако беше богиня, ти сама щеше да отгатнеш какво искам от теб — отвърнах аз.

Придържайки с едната си ръка воала пред лицето си, тя размаха бавно пред очите ми блестящия венец. Следях движенията й като омагьосан и дочух гласа й:

— Легни… Отпусни се… Заспи…

Тя стана леко от пиедестала, като се мъчеше да не подрънква с гривните си, а аз не можех да откъсна очите си от венеца в ръката й. Изведнъж тя се обърна рязко към мен, откри лицето си и извика:

— Къде си сега, Турмс?

Лицето й изведнъж почерня и лъсна като намазано с мас. На главата й вместо венец, блестеше полумесецът, в краката й лежеше лъв. Усетих слабините си стегнати от свещена препаска, както тогава, когато потърсих убежище от тълпите в храма на Артемида. Артемида и сега стоеше пред мен — но не беше черен истукан, паднал от небето, а изглеждаше жива, страшна, със зловеща усмивка на устните си. Препаската ме стягаше болезнено, но когато поисках да я разхлабя, усетих само голото си тяло.

— Къде си, Турмс? — повтори женският глас над мен.

Едва успях да раздвижа езика си и застенах:

— Артемида, Артемида!

Изведнъж усетих, че някой затваря очите ми с нежни длани, усетих сладостен трепет и страхът ми се стопи. Луната нямаше власт над мен.

— Освобождавам те от властта на суровата богиня, ако сам искаш това и ако се закълнеш, че ще служиш единствено на мен — обяви гласът. — Отречи се от печалната луна и ще имаш радостна слънчева свобода!

В отговор аз зашепнах, или поне ми се струваше, че шепна:

— Ти, родена от морската пяна, ти сама ми позволи да вляза в извора ти и ме обви с цветни препаски. Бях вече твой, когато Артемида придоби също власт над мен. Не ме оставяй сам никога вече!

Някакъв далечен тътен достигна до ушите ми, ложето под мен затрепери, а гласът повтори:

— Къде си, Турмс? Събуди се! Отвори очи!

Но аз се чувствах безсилен дори да отворя очи. Тътенът се усили, а аз усетих в устата си метален вкус. Трябваше да се повдигна на лакти, за да изплюя от устата си медна монета. Чух я как зазвъня по каменните плочи, отворих очи и отново видях слънцето и ослепително синьото небе над мен. Изпълнен с блаженство и покой, аз се освободих от обятията на жената, в чиято прегръдка бях. Тя беше съвършено гола, както и аз самият. Само венец от цветя обвиваше шията ми.

Далечният глас продължаваше да пита:

— Къде си, Турмс?

Огледах се и отвърнах:

— Намирам се в чудесна градина. От едната й страна има ред кипариси, а от другата — мраморна ограда. Пред мен е изворът — обграден с цветя. Почивам си в тази градина и лежа на широка мраморна пейка, залята от слънчеви лъчи. Лежа на меки възглавници, а до мен има една жена. Тя ми се усмихва и докосва венеца от цветя на шията ми. Струва ми се, че никога не съм я виждал по-рано. Хора, които отиват на работа в полето и минават покрай нас, ни гледат с любопитство, но това не ме притеснява. Аз имам свой живот, който е съвсем различен от техния. Ако напрегна паметта си, може би ще се сетя коя е жената до мен. Но не искам да се напрягам — чувствам отмала. Щастлив съм. Тъмните кипариси блестят под лъчите на слънцето. Бялата кожа на жената блести като седеф. Какво дивно създание е тя!

— Затвори очи!

Аз се стреснах. Тътенът се усили и заприлича на гръмотевичен рев. Покрай мен като вихър се носеше времето.

Гласът ми заповяда:

— Турмс, огледай се наоколо! Къде си сега?

Аз се огледах и отвърнах поразен:

— Виждам прекрасна долина сред заснежени планински върхове, които сякаш стигат небесата. Лежа на ливада и вдъхвам аромата на свежа трева. Но сега съм сам. Около мен няма никой — нито хора, нито къщи, нито пътища.

До мен достигна отново далечният глас, сега като отчаян шепот:

— Върни се, върни се, Турмс… събуди се най-сетне! Къде си?

Отворих очи. Видях, че над земята пада мрак. Влязох в непознати покои и затаих дъх, защото забелязах спящата Кидипа. Устата й беше полуотворена и тя въздишаше в съня си. Изведнъж се стресна, събуди се и седна в ложето. Щом ме забеляза, тя уплашено придърпа завивката, за да скрие голотата си, но след това се усмихна и протегна ръце към мен. Изтичах към нея и я притиснах в обятията си. Тя понечи да извика, но притихна в обятията ми и не се съпротивяваше, а ми позволи да направя с нея онова, което исках. Но устните й си останаха хладни и сърцето й не биеше в такт с моето. Когато я пуснах, тя закри засрамено лицето си с длани и аз разбрах, че ми е чужда, че нямам желание да я докосвам повече. Напротив, ледената й непристъпност дори ме отблъскваше.

Извиках тревожно и се отстраних от Кидипа. Усетих, че отново потъвам, и когато отворих очи, видях, че се намирам в храма на Афродита в Ерикс. До мен в края на ложето седеше непознатата жена от пиедестала на богинята.

— Какво става с теб, Турмс?

Тежката одежда на жрица лежеше на пода заедно с булото и венеца. Тя беше смъкнала и гривните и огърлицата си. Беше облечена само с лека туника, а косата й беше хваната отзад. Под високите тънки и извити вежди очите й изглеждаха издължени. Виждах я за първи път, но ми се струваше, че винаги съм я познавал. Ръцете ми отмаляха и паднаха безпомощно, почувствах немощ като след тежък труд. Тя прокара пръсти по веждите ми, след това докосна клепачите ми, устните ми и започна да рисува разсеяно кръгове по гърдите ми. Гледах я леко намръщен. Тя побледня и изведнъж забелязах, че плаче.

— Какво има? — попитах с безпокойство.

— Нищо — тръсна глава тя и рязко дръпна ръката си от мен.

— Защо плачеш?

Тя вдигна гордо глава и от рязкото движение няколко сълзи капнаха на гърдите ми.

— Изобщо не плача… — каза тя.

Изведнъж ме удари силно по бузата с длан и извика злобно:

— Коя е тази Кидипа, заради която бълнуваше с такова упоение?

— Кидипа? — попитах на свой ред аз. — А, това е онази, за която всъщност съм тук. Тя е внучка на тирана на Химера. Но не чувствам повече никакво влечение към нея. Богинята ме освободи от веригите ми, за което съм й благодарен.

— Чудесно — каза ядно жрицата. — Всичко това е чудесно. Защо не си тръгваш тогава, щом си получил всичко, което искаше?

Тя вдигна ръка и щеше да ме удари още веднъж, но аз хванах тънката й китка.

— Защо ме удряш? Не съм ти сторил никакво зло.

— Никакво зло! — прекъсна ме тя. — Никой мъж не ми е сторвал никога толкова зло, колкото ти. Махай се! Махай се и не се връщай вече никога в Ерикс!

— Не мога да стана, защото натискаш гърдите ми с ръка, а освен това си седнала върху наметката ми.

Тя наистина беше седнала в края на плаща ми и бе завила коленете си с полите му.

— Коя си всъщност ти? — попитах аз и прокарах ръка по бялата й шия.

Тя въздъхна и извика:

— Не ме докосвай! Брр, колко противни са ми ръцете ти!

Но когато се опитах да стана, тя ме хвана за раменете и ме събори обратно на ложето, а след това се наведе и ме целуна страстно по устните. Всичко стана толкова неочаквано, че не разбрах веднага какво се беше случило. А когато съобразих, тя отново седеше в края на ложето ми с гордо вдигната глава.

Взех ръката й и казах:

— Нека поговорим като разумни хора. Какво има? Защо плачеш и ме биеш?

— Нямаш никаква работа в Ерикс — отвърна ми тя намусено. — Ти знаеш за богинята повече от мен. Аз съм само телесната обвивка, в която се явява тя понякога. Но над теб нямам никаква власт.

Прегърнах я и я придърпах към себе си. Усетих нежното й тяло под тънката дреха. Настръхнах и изпитах странен студ. Сякаш съм до някаква пропаст и опипвам тясната пътека, за да не падна.

— Кажи ми как се казваш? — попитах аз. — За да мога да разговарям с теб, трябва да те наричам с името ти.

Тя поклати глава и разпилените й коси паднаха на гърдите ми.

— Ако узнаеш името ми, ще придобиеш власт над мен — каза тя. — Нима не разбираш, че принадлежа на богинята? Нито един мъж не може да ми бъде господар.

— И все пак трябва да те наричам някак. Когато човек започва нов живот, той си избира и ново име. Ще те нарека Арсиное и това име ще ми даде власт над теб.

— Арсиное? — повтори тя. — Защо Арсиное? Да не си имал някоя Арсиное?

— Не. Просто това име ми хрумна изведнъж. Но явно е, че се е взело отнякъде, защото имената не идват току-така.

— Арсиное… — Тя отново произнесе името, оценявайки го. — А какво ще кажеш, ако не искам да се наричам така? И с какво право ми даваш ново име?

— Арсиное — казах аз, — когато те поемам в обятията си, когато те завивам с плаща си, извезан с гълъбите на богинята, чувствам, че ти си ми най-близкият човек, макар нищо да не знам за теб. — Замислих се. — Не си гъркиня — продължих след малко. — Разбрах това по изговора ти. Но не си и финикийка. Тяхната кожа е червена като бронз, а твоята е бяла като морска пяна. Може би предците ти са бегълци от Троя?

— Дори и така да е! — дръзко отвърна тя. — Богинята не се интересува кой от кое племе произлиза, какъв е цветът на кожата му и какво е наречието му. Тя избира тези, които са й по сърце: превръща грозните в красиви, а красивите в прекрасни. Кажи ми, Турмс, виждаш ли сега лицето ми такова, каквото е то в действителност?

Тя ме погледна в очите и аз извиках изумен:

— Никога не съм виждал такова променливо лице! Всеки порив на душата ти се отразява в него като в огледало. Разбирам защо богинята използва облика ти с безбройните превъплъщения, Арсиное! Всеки мъж, заспал в храма на Афродита, се събужда и вижда у теб лика, който обича или който е обичал някога. Но струва ми се, че точно сега аз виждам истинското ти лице.

Тя се отдръпна леко и внимателно се вгледа в мен.

— Турмс, закълни се, че си просто човек!

— Кълна се в богинята, че както всеки друг човек изпитвам глад и жажда, плътски влечения и скука — отвърнах аз. — Но кой съм всъщност, не мога да ти кажа, защото не знам. А сега искам ти да ми се закълнеш, че няма да изчезнеш и да промениш пак лицето си.

Тя се закле и добави:

— Понякога богинята се вселява в мен, тъй че и аз самата не помня какво става тогава. Но често пъти ми се случва да мамя хората, които мислят, че виждат богинята в мен. Турмс, понякога ми се струва, че и сама не вярвам в нея: иска ми се да съм свободна и да заживея както всички други. Но моят живот е затворен само в този град, а до извора на богинята ще бъде някога гробът ми. — Тя погледна одеждите на жрица, които лежаха на пода, и въздъхна: — О, Турмс, напразно ти разказвам всичко това. Би трябвало да стана, да събера дрехите си и украшенията на богинята и да изчезна, за да повярваш, че си видял у мен само образа на богинята. Кажи ми откъде се е взела у теб силата, която ме накара да остана при теб?

Бях поразен от странна мисъл и след като докоснах ръцете й и коленете й, казах:

— В последния си сън, ако това наистина беше сън, аз се озовах в спалнята на Кидипа в Химера. Прегърнах я така, както мъж прегръща жена, и тя не ме отблъсна. Наситих й се, след което изпитах отчуждение от нея и разбрах, че не съм изпитвал нищо друго, освен плътско влечение към нея. Но това се случи наистина. Кого съм прегръщал тогава, ако моето тяло се намираше тук, а не в Химера?

Тя изсумтя и каза с раздразнен глас:

— Забрави най-сетне твоята Кидипа! Бездруго се наслушах достатъчно за нея. Освен това — прибави със злорадство — изобщо не е писано тя да бъде твоя. Богинята е предначертала съдбата й. Баща й сънува сън, в който дъщеря му се вози на колесница, теглена от мулета, а пред нея тича заек. Заекът — това е знакът на Регион[1], града, който владее над пролива откъм италийската страна, също както Занкле — от страната на Сицилия. Този брак би бил изгоден за картагенците: ако Регион се свърже кръвно със съюзници на Картаген, във водите на пролива ще се възцари мир и гърците няма да се опитват да го затварят за чуждите кораби. Както виждаш, богинята от Ерикс има пръст и в държавните дела. Ето защо понякога не й вярвам. Всъщност — продължи тя — храмът в Ерикс е нещо като място за бракосъчетания за по-голяма част от прибрежието на Западното море. Любовта си е любов, но мъдрите често не се и допитват до богинята, а се уговарят само с жреците на храма. Често става така, че тук се взимат важни брачни решения.

— А аз? — извиках. — Аз също ли съм жертва на нечии сметки?

— Не, Турмс — прошепна тя и сложи показалеца си на устните ми. — Нещо, което е по-силно от мен, ме влече към теб, тъй че колената ми треперят и нямам сили да стана, да си взема дрехите и украшенията на богинята. Страх ме е от бъдещето… По-добре да бях умряла!

— Аз самият току-що бях от мъртвите, Арсиное — казах аз. — В устата си още чувствам вкуса на металната монета, с която трябваше да заплатя на лодкаря на Стикс. Но ми се струва, че не напразно те срещнах.

Тя се вгледа в мен с тревога, а после вдигна очи към пролуката на тавана, през която се виждаше светлеещото небе.

— Скоро ще настъпи зората. — Тя поклати глава. — Колко кратка беше тази нощ! Време е да тръгвам. Никога вече няма да се срещнем…

Но аз не я пусках.

— Арсиное, почакай! Непременно трябва да се срещнем. Кажи само къде и кога?

— Сам не знаеш какво говориш — отвърна тя. — Малко ли ти е, че една жена умря вчера от допира ти, та искаш и аз да повторя съдбата й?

Чухме шум на птичи крила: някой беше изплашил гълъбите в двора на храма. В следващия миг през отвора на тавана бавно закръжи надолу гълъбово перце. Аз се надигнах и го взех.

— Богинята ми изпраща знак! — възкликнах. — Тя е на наша страна! Даже и да не бях вярвал в нея досега, вече бих повярвал! Това е наистина чудесно знамение.

И изведнъж започнах да треперя неудържимо, обхванат от неописуемо вълнение, усещайки, че някъде дълбоко в същината ми е скрита най-добрата част от самия мен, пред която няма и не може да има никакви прегради.

— Арсиное — казах — ти си създадена за мен, а не за богинята, а аз — аз съм създаден за теб. Ето защо искам или не, е трябвало да стигна в Ерикс, за да можем да се срещнем. И ето — аз съм свободен и съм изпълнен със сили, ако не се видим през деня, ще се видим през нощта, не знам къде и не знам кога, но нищо на този свят не може да попречи на бъдещата ни среща.

Помогнах й да събере дрехите и гривните си. Тя загаси светилника и бързо излезе през тясната пролука на стената зад празното възвишение на богинята. Аз се изтегнах на ложето и се покрих с наметката. Гледах известно време извезаните гълъби върху фината тъкан, а после се взрях към небето през отвора на покрива.

[1] Съвременният Реджо-ди-Калабрия, пристанище на брега на Месинския пролив, основан в 717 г. пр.Хр. като колония на Халкида. — Б.пр. ↑

5.

Слънцето беше в зенита си, когато жрецът ме събуди с докосване по рамото. Той беше дошъл в храма, за да види как съм, а в ръцете си държеше красиво изрисувана купа за пиене. Щом го видях, съвсем се обърках и отначало не можех да си спомня добре кое от видените неща беше сън и кое — истина. Но след като си спомних всичко, се зарадвах и възкликнах:

— О, жрецо! Богинята ме освободи от оковите ми. През нощта видях момичето, в което мислех, че съм влюбен. То беше в обятията ми, макар всъщност да се намира в Химера. Но изведнъж се превърна на заек и аз го изпуснах от скута си. Не изпитвам никакво влечение към него.

— Пий! — каза жрецът и ми подаде купата. — По лицето ти личи, че все още те владее възбудата, предизвикана от Афродита. Питието ще те успокои.

— Изобщо не искам да бъда спокоен! — казах. — Напротив, състоянието ми е толкова сладостно, че искам винаги да се чувствам така.

Отпих от виното, смесено с мед, и погледнах отново към стареца с блажена усмивка на лицето.

— Наистина ли видя Кидипа да се превръща на заек и да бяга от ръцете ти? — попита ме той. — Това е добър знак и показва, че богинята е наистина благосклонна към теб. Нещо повече, това говори, че и нашето предсказание за Кидипа е вярно.

— Кидипа… — повторих името й за последен път и потръпнах от отвращение. — Не бих съжалявал, ако никога вече не я видя дори…

— Какво друго видя? — попита ме жрецът с любопитство в гласа. — Опитай да си спомниш.

Престорих се, че се напрягам да си спомня, сложих ръце на очите си и казах:

— Видях сребърна колесница, в която бяха впрегнати мулета. Тя ме носеше над протока, макар да не зная как би било възможно това. Друго нищо не мога да си спомня. Сънищата ми избледняха, след като пийнах от питието ти. Но най-важното е, че Кидипа не ме интересува вече.

Той каза:

— Съвсем явно е, че имаш до известна степен дар на ясновидец.

Когато се връщах през двора на храма, гълъбите пърхаха над главата ми. В дома забелязах следи от вчерашната погребална вечеря. Подът беше изцапан с вино, а наоколо се виждаха парчета от строшени купи. Покрусен от мъката си, Микон все още спеше дълбок сън и аз не се опитах да го будя. Танаквил обаче беше станала и безропотно се подчиняваше на зъболечителя, който й слагаше новите зъби. От венците й течеше кръв и тя ги плакнеше от време на време с чаша вино. Караше майстора да не се бави, а да действа по-бързо и по-смело. Той от своя страна се възхищаваше на смелостта и издръжливостта й. Когато челюстта беше закрепена на мястото й, той намаза кървящите венци с билкова отвара и получи платата си за труда. Макар че тя не беше никак малка, зъболечителят реши да заработи още и взе да предлага на Танаквил средства за почистване на зъбите, помади за лице и багрила за клепачите.

Щом си отиде, аз хванах нетърпеливо Танаквил за раменете и казах:

— Да поговорим като зрели хора. Знам, че са ти известни тайните на богинята от Ерикс, но и аз имам сила, за която дори не подозираш. Спомни си какво се случи с Аура, когато я докоснах. Тъй че отговори ми, коя е жената, в чийто облик се явява богинята?

Уплашена, Танаквил зашепна, като се оглеждаше наоколо:

— Говори по-тихо, макар да не разбирам за какво става дума.

— Тя е човек от плът и кръв — продължих аз. — А що се отнася до плътта, бих разказал някои неща на Дорией, за да го накарам да се отвърне от теб независимо от новите ти зъби! Така че бъди откровена с мен и сподели всичко, което знаеш.

Тя помисли и каза:

— Нека си останем приятели, Турмс. Ще ти помогна в каквото мога.

— Помогни ми да се срещна отново с жената от храма — поисках аз. — На четири очи и колкото се може по-скоро. Най-добре би било още днес.

— Но това е забранено — възрази Танаквил. — А освен това тя е просто съсъд, който богинята напълва с вино, ако пожелае. Мъжете идват и си отиват, а виното на богинята си остава. Тя е само добре обучена робиня на богинята.

— Всичко това не е важно — прекъснах я аз. — На мен ми е нужен този съсъд, и то ако може съвсем празен, за да мога аз да го напълня със собственото си вино.

Танаквил ме погледна изпитателно с умните си очи и призна, опипвайки новата си челюст:

— Е да, аз съм посветена в тайните, както сам отгатна. Да си кажа правичката, някога заедно с тази жена се шегувахме с мъжете, приспани от богинята. Тя именно внуши на Дорией, че аз съм по-прекрасна от Елена от Троя и че в моите обятия го очакват неземни наслаждения.

— Коя е тя?

— Откъде бих могла да знам? — отвърна Танаквил, вдигайки рамене. — Такива като нея се купуват още от малки момиченца и се възпитават в храмовете. Мисля, че е израсла в Картаген и е обходила много земи, за да се усъвършенства. Храмовете често си разменят подобни изкусни жрици. Но това, че е попаднала в Ерикс, означава, че е достигнала върха като жрица. Обречена е да живее чрез богинята и да вкусва от наслажденията й, докато не се похаби или не полудее. Не мисли за нея, Турмс, не си хаби времето! Та тя е най-долна развратница, най-голямата от всички, които съм срещала някога! Лятно време обича да излиза от храма и разнообразява живота си с моряци, с овчари, с търговци на мулета! Не, не, Турмс, най-добре е да я махнеш от ума си. Макар аз да съм опитна и да съм видяла много, тя е още по-опитна и по-хитра и от мен.

Думите и събудиха някои съмнения у мен, но реших, че говори така, само и само да не трябва да ме среща с Арсиное.

— Танаквил — казах аз, — престани да хитруваш, а по-добре иди и виж как може да се уреди срещата ми с тази жена. В името на богинята — не се опитвай да се измъкнеш!

Словата му уплашиха Танаквил. Като жена познаваше добре нрава на богинята и се уплаши не на шега, че би могла да изпадне в немилост.

— Нека бъде както искаш — въздъхна тя. — Но само при условие, че самата тя има желание да се срещне с теб посред бял ден. А това никак не ми се вярва…

Танаквил се среса, намаза устните си и страните си с червено багрило, сложи си гривни и огърлица и се запъти към храма. Новите й зъби я бяха направили по-самоуверена. Походката й беше горда, а главата й високо вдигната. След някое време се върна заедно с една жена, която аз не можах да разпозная веднага: облечена в дълги и широки финикийски одежди и със слънчобран с дълги ресни над главата си. Двете разговаряха оживено и бързо пресякоха дома, след това терасата и влязоха в градината. При вида им усетих, че ме залива някаква гореща вълна. Танаквил покани гостенката си да седне на една каменна пейка и каза, че ще отиде да се разпореди за вино и за някакво угощение.

— Турмс! — повика ме Танаквил. — Ела тук и се погрижи никой да не смущава жрицата от храма. Аз лично ще й прислужвам като на моя скъпа гостенка.

Едва изтърпях да измина разстоянието, което ме разделяше от Арсиное. Тялото ми като че ли се вдърви и устните ми не можеха да изрекат нито дума. Цветчета от клоните на дървото над пейката паднаха пред краката ми. В далечината се чуваше шумът на морето. Жената отмести слънчобрана си и ме погледна право в очите.

Познах високите дъгообразни вежди, но колко се бяха променили лицето й, очите й и устните й — от дебелия слой помада, който си беше сложила.

— Арсиное… — прошепнах аз и протегнах ръка, не смеейки да я докосна. Лицето й изглеждаше някак злонамерено.

Гостенката се намръщи нетърпеливо и каза:

— Или съм слънчасала, или съм спала лошо. Ако не беше уважението ми към Танаквил, за нищо на света не бих дошла тук. А теб не те познавам. Какво искаш от мен?

Присвитите й очи се превърнаха в тесни процепи и видях, че бяха заобиколени от тънки бръчки. Но колкото повече я гледах, толкова повече успявах да открия именно образа, който ми се беше явил през нощта.

— Арсиное — отново прошепнах, — наистина ли не ме помниш?

Ъгълчетата на устните й затрепериха. Тя ме погледна без лукавство и най-накрая се усмихна.

— Турмс, о, Турмс! Значи истина е, че и на дневна светлина ти разпозна истинското ми лице? Ти наистина трепериш пред мен като смутен юноша! О, Турмс, ако знаеш само колко ме е страх!

Тя скочи от пейката и се хвърли устремно в обятията ми. Притиснах я и усетих трепета на крехкото й тяло.

— Арсиное, Арсиное… — шепнех аз. — Това си ти, да, това си ти…

Лицето й сияеше и на мен ми се стори, че прегръщам богинята. Над нас се простираше огромното синьо небе, а кръвта бушуваше в главата ми.

— Арсиное, за теб съм роден. Заради теб съм живял досега и заради теб съм сънувал всичките си странни сънища! Никакво покривало не можа да скрие от мен лицето ти. Ти сама ми го откри. Бих умрял с готовност в този миг! Покрай нас се носи като вихър времето и пълни със звъна си слуха ни. Но дори от прахта, дори изпод земята бих се изправил, за да те поема отново и отново в обятията си!

Тя сложи ръката си на гърдите ми.

— Размазваш багрилото ми и ми разваляш прическата… — укори ме нежно. Помълча и след това каза:

— Цяла нощ не съм мигнала. Сутринта се изкъпах и дълго се ресах, избирах дрехи и скъпоценности, за да изглеждам красива пред теб. Много се боях, че след като се събудиш, ще помислиш, че всичко е било само сън. Сякаш стрела прониза сърцето ми — говореше тя. — Треперя, когато ме прегръщаш, Турмс. А когато виждам на лицето ти усмивката на боговете, коленете ми се подгъват. Колко силни, колко красиви са ръцете ти, Турмс! Дръж ме по-здраво, за да не падна… А аз си мислех, че съм неуязвима. Мислех си, че мога да служа само на богинята!

Тя впи устни в шията ми, ухапа ме по гърдите и почна да се извива в обятията ми, докато иглата, която придържаше дрехата й, не падна и не откри кожата й. Вдигна се вятър и завъртя около нас отронените цветчета от овошките в градината, но никаква сила не можеше да ни раздели. В този миг всеки лесно би могъл да прониже и двете ни тела с копие — дори не бихме усетили. Накрая тя изстена леко, после се измести, отдръпна се леко и застина. Чак тогава се опомних и се огледах. Вихърът все така люлееше клоните на дърветата, а до най-близкото от тях стоеше Танаквил с развети от вятъра дрехи и ни гледаше като зашеметена.

— Вие сте полудели! — зашепна тя със страх в гласа си. — Дори не ви е дошло на ум да се скриете в храстите, както би изисквало приличието!

С треперещи ръце помогна на Арсиное да се изправи и да се облече. Вятърът се усили сякаш десетократно: откършени клони от дърветата се въртяха във въздуха заедно със снопове слама от градските покриви. Долу морските вълни побеляха от пяна, а откъм хоризонта се движеха огромни черни облаци.

— Навлякохте гнева на безсмъртните с неприличното си поведение! — извика Танаквил и в очите й заблестя завист. — Но богинята се смили над вас и ви обгърна в булото си. Дори и аз едва ви забелязах, макар да бях съвсем наблизо. Да не сте оглупели?

— Започва буря — казах аз, все още разтреперан. — Всъщност няма нищо странно в това. Бурята, която клокочи в мен, се носи над Ерикс.

Сякаш малко момиченце, Арсиное хвана Танаквил за ръката и я замоли:

— Прости ми, целомъдрена жено, и ми помогни да почистя дрехата си!

— Да отидем вътре — предложи Танаквил.

Тя заведе Арсиное в спалнята си, където вече ни чакаха топла вода и кърпи, тъй че и аз можах да се измия. След като добихме приличен вид, ние отхвърлихме всякакви церемонии и се разсмяхме дружно и тримата.

Танаквил избърса сълзите, които се търкаляха по бузите й от смеха, и каза:

— Нима не ти казах, Турмс, че тази жена е най-голямата развратница, която познавам? И все пак бях потресена до дъното на душата си, когато я слушах как стене в обятията ти. Ала не съм сигурна дали не се преструва, за да те подлъже и омае? Никога не вярвай на жените, Турмс! Тялото на жената мами също както очите и езика й.

Арсиное възрази с мила усмивка:

— О, Турмс, не вярвай на тази завистлива жена. Ти сам усети как затрепери под нозете ни земята и чу как стенеха подземните недра!

Докато говореше, тя се гледаше в бронзовото огледало на Танаквил и изтриваше от страните си помадите. Преди малко тръпнеше от страст в обятията ми, а сега ми приличаше на малко девойче, макар очите й все още да блестяха от преживяното наслаждение.

— Лицето ти отново е друго, Арсиное — казах аз. — Но това навярно е най-истинското ти лице. Не го крий повече от мен.

Тя тръсна глава и косите й се разпиляха по раменете й. Пищни руси коси, те падаха на меки златисти вълни като морска пяна. Известно време тя се гледа в огледалото, мръщейки нос. На красивото й лице се отразяваха мислите й. Изпитах ревност към огледалото и сложих ръка на голото рамо на Арсиное, опитах се да обърна лицето й към себе си. Но жрицата остави огледалото на масичката и скри лице в дланите си.

— В името на богинята! — извика удивено Танаквил. — Кълна се, тя се изчерви само защото я докосна! Нима наистина сте се влюбили? Не, не ми се вярва… Но сега разбирам, Турмс, защо се разхождаше тъй тайнствено из дома и се усмихваше така загадъчно. Богинята те е омагьосала.

— Танаквил — помолих я аз, — може би ще отидеш и ще донесеш нещо за хапване и пиене, както обеща? В момента, така или иначе, не те разбирам добре.

Тя заклати глава като кълвяща зърна кокошка и сама се засмя на себе си. После каза:

— Пуснете резето на вратата, за да мога да почукам, преди да вляза.

Едва си тръгна, и ние с Арсиное се загледахме така, сякаш всеки искаше да изпие другия. Жрицата пребледня, зениците й се разшириха и заприличаха на тъмни звезди. Протегнах ръце към нея, но тя махна с ръка и прошепна:

— Не, не идвай!

Ала страстта кипеше в мен и аз реших да не послушам думите й. Напротив, чувствайки съпротивата й, усещах, че тя постепенно ще се покори на волята ми, и това усилваше наслаждението ми до безкрайност. Буреносният западен вятър се усилваше и блъскаше по стените, сякаш искаше да нахлуе при нас. Покривът се тресеше страховито, а през пролуките на прозорците духаше силно. Струваше ми се, сякаш се носим на страшен облак в сърцето на бурята.

Когато най-накрая паднахме безсилни на ложето, Арсиное отпусна глава на гърдите ми и каза:

— Толкова красиво и толкова ужасно никога не ме е любил никой друг мъж!

— Арсиное — проговорих аз, — колко си загадъчна и колко си… непорочна! Колкото и да се докосвам до теб, ти винаги си оставаш за мен като недокосната.

Вятърът тресеше вратите и прозорците. От улицата се дочуха викове за помощ, детски плач и мучене на животни. Ние се гледахме и аз не пусках ръцете й.

— Чувствам се така, сякаш съм изпила отровно омайно питие — рече тя. — Черни сенки преминават пред очите ми, нозете ми и ръцете ми са се сковали. Когато ме гледаш, струва ми се, че ще умра.

— Арсиное — отвърнах аз, — по-рано никога не се плашех от бъдещето. С интерес и нетърпение бързах към него. Но сега ме е страх и се боя не за себе си, а за теб.

Арсиное прошепна:

— Богинята живее в мен и често се явява чрез мен, иначе не би могло да ми се случи нищо подобно. Внимателно се вслушвам в себе си, усещам горещите вълни в тялото си и изпитвам такова блаженство, което биха могли да усетят само безсмъртните. Богинята непременно ще ни пази. А ако не ни пази, аз ще престана да вярвам в нея…

Дочухме почукване на вратата. Когато я открехнах, вътре влезе Танаквил със стомничка вино под мишница и две купи с храна в ръцете.

— Безсрамници — каза тя, — не се ли боите поне от гнева на бурята? Вятърът събаря покривите на къщите, някъде паднаха стени, много хора са наранени. Посейдон разклати планината и морето се разбушува страховито. Не знам вие как се чувствате, но аз непременно трябва да си пийна малко вино за кураж.

Тя насочи чучура на стомната към устата си и загълта жадно от тънката струя вино. Когато утоли жаждата си, тя ни напълни две купи с вино и ни ги подаде с думите:

— Моят герой Дорией се е скрил под дрехата си и се тресе от страх, казвайки, че земята се клати под краката му. Лечителят Микон се държи за главата и казва, че е попаднал в страната на сенките. Навън наистина е тъмно като нощ. Никога по-рано не е имало толкова силна пролетна буря, макар времето в Ерикс да е променливо. А вие двамата само се гледате и се целувате, като да сте пияни и без вино!

Не можах да сдържа радостта, която изведнъж ме обхвана, и изгледах весело разтревожената Танаквил, а след това и Арсиное, която седеше с покорно отпусната глава. И изведнъж някаква сила ме накара да стана и да затанцувам бесен танц. Танцувах танца на бурята пред двете жени и простирах ръце към небето, като че ли исках да стигна до облаците. После изведнъж спрях, ослушах се и силно възкликнах:

— Усмирете се, стихии, утихни, ветре, повече не сте ми нужни!

Минаха няколко мига и вятърът престана да се промъква в стаята през процепите на прозорците и вратата, гърмът прогърмя за последен път и млъкна. Изведнъж наоколо просветля. Бурята ме беше послушала.

Успокоих се и се огледах наоколо. Разумът ми шепнеше, че всичко това не може да бъде истина. Просто сигурно съм имал предчувствие, че наближава краят на бурята, ето защо бях отронил такива думи. Но Танаквил ме гледаше с широко отворени, гневни очи и попита:

— Ти ли си това, Турмс, или господарят на бурята е влязъл в тялото ти?

— Аз съм Турмс, благословен от мълнията и властващ над бурята — отвърнах. — Духовете на въздуха са ми покорни. Е, вярно, че само понякога — добавих замислен. — Тогава, когато в мен се заражда могъща сила.

Танаквил посочи Арсиное и произнесе с гняв:

— Вчера ти уби невинно момиче, като го докосна, а днес много хора пострадаха заради теб. Ако си равнодушен към човешкия живот, помисли поне за бедите, дето донесе на този град, който с нищо не ти е виновен!

Излязохме заедно на двора и видяхме, че бурята се отдалечава към Сегеста, и поваля горите по пътя си. А над Ерикс блестеше слънце, макар морето да бе все още неспокойно и пенливо. Много от къщите бяха останали без покриви, на някои от тях се бяха срутили и стените, хиляди птици бяха загинали. За щастие хората бяха успели да загасят огньовете в огнищата си, тъй че не беше пламнал нито един пожар.

Микон се появи отнякъде, по страните му капеха едри като елмази сълзи. Той ме хвана за ръка и ме погледна с добродушните си, но измъчени очи:

— Живи ли сме или мъртви? Това царството отвъд ли е? Страхувам се, че съм пил от извора на забравата и не помня какво се е случило. А тази жена до нас дали не е самата Персефона? Къде ли е клетата сянка на Аура? Ако тя е някъде тук и е все така приказлива, както приживе, не бих искал да я срещна скоро.

Чак когато ме опипа добре по гърдите и раменете, когато протегна ръка и дръпна косата на Арсиное, която го изгледа злобно, той се успокои и каза:

— Виждам, че сте хора от плът и кръв и че това все още не е царството на Хадес. Но, приятелю Турмс, вземи нещо тежко и ме удари по главата, за да пропъдиш рояка оси, които кръжат в нея! — Най-накрая очите му се проясниха, той се огледа наоколо и извика ужасен: — Помня, че снощи имаше погребална вечеря в чест на скъпата ми жена, която ме напусна тъй внезапно. Сигурно съм пил от виното на скитите, тъй като във варварските земи трябва да се живее по обичаите на варварите. Но как съм могъл да причиня чак толкова големи поразии, докато съм вилнял пиян, не зная! Не, сигурно не съм бил аз, който е съборил оня покрив там. Сигурно това е бил Дорией, той е по-силен от мен. — Отскубна кичур от косата си и го стъпка с крак, като проклинаше: — И свинята е най-ленивото от всички животни, но когато се развилнее, става страшно! Аз, макар да съм почтен мъж, не съм по-добър от свиня и нямам какво да кажа в своя защита, освен че се напих от мъка, а не от радост.

Едва успяхме да го накараме да се успокои, когато се появи Дорией със смачкана наметка на рамената си.

— Какво ли се е случило? — попита той. — Съвсем ясно си спомням, че в съня си бях отново на кораба. Вълните го люлееха бясно и аз лежах на палубата в безпаметство. — Той също се огледа с любопитство и възкликна:

— Виждам, че в града е избухнала война, а аз съм проспал началото й. Защо ли оставих щита си в Химера? Донесете ми меча и ми кажете с кого трябва да се бия и от кого да ви пазя — и аз ще ви покажа как се бият достойните лакедемонци! — Той помириса въздуха и ноздрите му затрептяха. — Наистина, как копнея за дима и пламъците на битката! Как искам да подуша топла кръв! Иска ми се да чуя свистенето на стрелите и пращенето на разцепени черепи и счупени кости! Искам да забия меча си в гърдите на най-достойния противник и да усетя как излита душата из устата му! Чувствам се по-настървен от всякога!

Като гледах колко объркани и влудени са Микон и Дорией, започнах да подозирам, че всичко това не се дължи само на виното. Помислих, че може би не съзнавам и собствената си лудост. Може би сетивата ми наистина бяха объркани по волята на богинята и аз не можех да разсъждавам трезво, а преувеличавах усещанията си.

И все пак поне хаосът в града беше истински. Повечето хора се запътиха към храма, влачейки или носейки плачещи деца. Никой не ни обръщаше внимание. Богати и бедни, търговци и пастири, свободни граждани и роби — всички бяха извънредно възбудени и разговаряха оживено, прекъсвайки се взаимно.

— Ако все още можем да разсъждаваме — обади се Танаквил, — би трябвало да си съберем тихомълком нещата, да оседлаем магаретата и конете, да оставим прощални дарове на собственика на тази къща и да напуснем незабавно Ерикс. Аз и ти, Турмс, знаем най-добре каква беше причината за страшното нещастие, което сполетя града. Но ако мине малко време, жителите на града, а още повече жреците на храма, ще се досетят също за това.

В думите й имаше много смисъл, но като гледах Арсиное, меките й устни и лъчезарните й очи, разбрах, че не мога да се откажа от нея.

Заявих дръзко:

— Да, ние ще си тръгнем, но ти, Арсиное, трябва да потеглиш с нас на път.

Приятелите ми изгледаха учудени жрицата, а след това и мен, но аз побързах да прибавя:

— Вземи дрехите на Аура и приеми нейното лице. Всичко, което се случи, беше предначертано от боговете. Останките на Аура ще те заменят в храма, а в цялата тази суматоха из града няма да ни е трудно да те изведем от него.

Думите ми изумиха Арсиное. Тя смръщи вежди и възрази:

— Сам не знаеш какво говориш, Турмс! Ти си мъж и при това си ми чужд. Как бих могла да ти се доверя, без да те разбирам и без да те познавам? Аз съм жрица на Афродита от Ерикс и имам високо положение. Не всяка жена може да се сдобие с толкова високо място като моето. А ти ми предлагаш да се откажа от разкошния си живот, от скъпоценностите и богатите одежди на богинята, само за да те последвам като просякиня и само защото, измъчена от дългата зима, се поддадох на слабостта си?! Да, аз наистина трябва да се боя от теб, да избягвам силата, която притежаваш и която ме направи тъй безпомощна пред теб! — Тя докосна умоляващо ръката ми: — О, Турмс, не ме гледай с упрек с тези твои бадемовидни очи! Знаеш как гасна по теб, как въздишам! Но скоро ще дойде богинята, ще настъпят пролетните празници и веселието ще ми помогне да те забравя. Бъди благоразумен и не ми разбивай сърцето, като ми предлагаш това, което така или иначе не мога да изпълня.

Чувствайки, че главата ми се тресе от ярост, аз казах:

— Но ти преди малко се кълнеше в името на богинята, че не можеш да живееш без мен!

Арсиное ме погледна разстроена, тропна с крак и наведе глава.

— Преди малко си е преди малко — каза тя, — а сега си е сега. Тогава наистина мислех така и не те лъжех. И сама не разбирам как можах да се влюбя толкова много в теб. Но сега всичко изглежда както преди и няма нужда да го разкрасяваме. Дори взе да ме боли главата, да ми парят очите и нещо натежа в гърдите ми. О, богове, от дръзкото ти предложение ми прилоша.

Танаквил се намеси:

— Нима не разбираш, безумецо! Та тя е робиня на богинята. Ако я отвлечеш от храма, целият Ерикс ще ни погне по петите.

Микон допълни:

— Точно така, Турмс. Не зная за какво става дума, но недей да се намесваш в божествени неща. Не си дори посветен.

Заповядах му да си затвори устата и се обърнах към Арсиное:

— Робиня ли си или си свободна?

Тя не посмя да ме погледне в очите, а само промълви:

— Какво значение има това? Ще ме презреш ли, ако съм робиня?

Изпитах отчаяние, но казах:

— Има голямо значение дали си родена робиня или дали си била продадена в робство, когато си била дете. Освен това, човек, дори да е роден роб или робиня, може да получи свободата си, ако се отдаде на някой от боговете и ако бъде признат за жрец или жрица.

Танаквил изгуби търпение и изсъска:

— Дорией, удари, ако обичаш, Турмс по главата, за да млъкне престъпната му уста, а ти, жено, върви в храма, откъдето си дошла и където ти е мястото!

Арсиное се упъти с бързи крачки към храма, но изведнъж се обърна и извика:

— А къде е слънчобранът ми? Много държа на него и се страхувам, че съм го изгубила безвъзвратно поради бурята. Бях го забравила в градината.

Казах, че сигурно вятърът го е отнесъл, и тя се разплака и се завайка, че не би трябвало да губи толкова ценна вещ. Изтичах в градината, за да видя дали няма да намеря слънчобрана й и наистина, намерих го заклещен между две дървета, но платът му беше разкъсан. Щом видя повредата, Арсиное заплака отново и започна да ме обвинява:

— Виждаш ли, носиш ми само злини! Прекрасният плат е скъсан, а дръжката от слонова кост е счупена тук, ето виж!

Обзе ме отново ярост, тъй като имахме много по-важни въпроси за разрешаване, отколкото да се вайкаме за някакъв си слънчобран. Помолих Танаквил да ми заеме няколко златни монети, за да мога да купя нов слънчобран на Арсиное. Танаквил от своя страна започна да се жалва, че покрай Дорией е изхарчила вече много пари, но отиде при сандъчето си и се върна с шепа монети. Арсиное засия цялата и каза, че познава един финикийски търговец в града, който продава чудесна стока. Той имал всякакви слънчобрани — копринени и кенарени, с ресни или без, кръгли или четвъртити.

Зяпнах от почуда и попитах:

— Арсиное, Арсиное, как можеш да мислиш за такива неща сега, когато градът е сполетян от беда, а ти за мен си въпрос на живот и смърт?

Тя замига кокетно и каза:

— О, Турмс, та аз съм жена! Нима не разбираш? Ако все още не си разбрал, значи има много да учиш тепърва.

И ето, стана така, че всички ние тръгнахме към града, за да потърсим магазинчето на финикиеца. Арсиное припкаше весело пред нас като малко дете.

Къщата, в която продаваше финикиецът, беше много здрава постройка от камъни и не беше пострадала особено от бурята. Щом ни видя, той потри доволно ръце и запали благовония на прага на къщата си, като по този начин се приготви да извърши добра сделка.

Танаквил и Арсиное започнаха да оглеждат не само многобройните слънчобрани, но и всякаква друга стока, която можеше да се намери вътре. Те заопипваха фините тъкани и започнаха да ахкат пред всевъзможните украшения и пъстри одежди от коприна.

— Приятелю Турмс — рече Микон, — приятелю Дорией, виждам, че този град е наистина невъзможен и че тези две жени ще разглеждат дрънкулките на търговеца, докато падне мрак. Ето защо мисля, че на нас не ни остава нищо друго, освен да седнем някъде и да се напием.

При тези думи Дорией каза:

— Да си призная, повърнах по време на бурята, тъй като си бях въобразил, че се намирам на кораба. Ето защо и аз мисля, че малко вино би се отразило добре на стомаха ми. Когато бях в Делфи, видях надпис при входа на храма, който гласеше: „Опознай себе си.“ Оттогава насам винаги се опитвам да се опозная и да открия силните и слабите си страни. Точно сега чувствам, че ако не пийна нещо, ще ме обземе отново ярост и желание да се скарам с някого.

Като наблюдавах колко задълбочено Арсиное разглежда стоката, как щастливо възклицава и се смее, разговаряйки с търговеца, хванах се за главата, за да проверя дали е на мястото си, и казах на свой ред:

— Защо ли му е на човек да се грижи за утрешния ден? Пиянството от вино е явно по-безопасно, отколкото пиянство от божествени видения.

Финикиецът, който дочу разговора ни, изпрати един роб да донесе вино. Тъй като ни се зави свят от миризмата на тамян и от стоките в магазинчето, ние излязохме отвън пред къщата и седнахме на скамейката пред вратата с изваяни медни лъвски глави. Пресушихме набързо цяла амфора скъпо сладко вино.

— Държим се като варвари — казах аз. — Нямаме дори купа за смесване на виното, а освен това никога по-рано не бях пил вино направо от гърлото на съда без чаши.

— Това е прекалено отлежало вино за вкуса ми — обади се Дорией. — Явно е, че е държано дълго с всякакви билки и в него са примесени скъпи благоуханни отвари. Иска ми се да пийна ново вино, примесено само с отвара от борова смола. То е по вкуса ми.

Поръчахме си ново вино и изпихме цял мях от него. Поръсихме малко вино върху главите си вместо жертвоприношение.

Арсиное се появи на прага на къщата със златна халка на носа и ни попита дали й отива. Микон я погледна с присвити очи и прошепна:

— Мислех, че жена ми Аура се помина, но е било само сън. — Ето я пред мен като превъплътена.

Дорией изпъшка:

— Микон, умолявам те, не почвай отново да бълнуваш! Това е жената, в чието тяло се явява богинята. Познах я по формата на ушите. Но тя не е нищо в сравнение с моята Танаквил! Като гледам тази жена, все едно че си натапям пръстите в делва с мед и след това ги облизвам. Но когато гледам Танаквил, все едно че падам надолу с главата в кладенец, пълен с мед. Скоро ще бъдем мъж и жена по финикийски и по дорийски обичай. Тогава ще ви позволя да се убедите в чара на Танаквил. По лакедемонски обичай това би било в реда на нещата, тъй като сте ми приятели. — Той се замисли и след малко додаде: — Но ако направите нещо подобно, знайте, че ще ви убия. И това би било също редно, тъй като след Танаквил не си заслужава да се живее. От дъното на кладенеца и без това не може да се излезе.

Арсиное се появи отново пред нас, този път с четвъртит слънчобран с ресни, безспорно много изящен, но доста миниатюрен, тъй че едва ли би свършил добра работа, ако напечеше силно.

— О, Турмс, толкова се радвам на това сенниче! — възкликна тя. — Търговецът обеща да поправи и старият ми слънчобран, тъй че ще си имам два! Но време е да тръгвам. Турмс, благодаря ти още веднъж и знай, че ще те помня дълго. Не ме забравяй и ти, поне не съвсем скоро!

— Арсиное — казах и в гласа ми имаше заплаха, — знай, че ти дадох ново име. То ми дава власт над теб.

— И така да е — отвърна Арсиное и погали с пръсти страните ми, — но точно сега си толкова пиян, че не можеш да отговаряш за думите си.

Махна с ръка и си тръгна с весела крачка, разперила слънчобрана над главата си. Тя прескачаше леко дървесните стволове, изкоренени от бурята, повдигайки със свободната си ръка полите на дългата си дреха.

Понечих да се затичам след нея, но залитнах и се спънах в едно от дърветата, които препречваха пътя. Не можах да стана, докато Дорией и Микон не ми помогнаха. Арсиное се скри от погледа ми зад една от оградите в далечния край на улицата, а ние всички се упътихме към къщата, в която бяхме отседнали. Танаквил ни последва със собствения си нов слънчобран, който не беше пропуснала да си купи.

6.

Събудих се посред нощ с чувство на страх и със силно главоболие, като че ли ме беше ухапала змия и отровата й бе проникнала в кръвта ми. Не бях все още съвсем на себе си, когато се замислих за всичко, което се случи. Явно бях попаднал под властта на Афродита. Именно тя ме беше накарала да се влюбя в лекомислена жена, на чиито приказки не биваше да се хваща вяра и която може би дори ми беше вече изневерила.

Но независимо какво мислех за нея, отново и отново виждах пред себе си променливото й лице загадка, дъгообразните й вежди и очите й, бистри пред погледа ми. Възможно беше тя да е имала хиляди мъже преди мен. Възможно беше, както твърдеше Танаквил, тя да е развратница. Но стигаше ми само да помисля за Арсиное, и започвах да се мятам от страст, нежност и копнеж. Чувствах как всеки миг, изживян без нея, е пълен с тъга и пустота.

Тихомълком излязох навън и се напих със студена вода от глинения съд, поставен до вратата. Градът беше утихнал, огньовете бяха загасени, на небето грееха звезди, а младият месец на края на небосвода ме заплаши с острия си сърп.

Влязох в конюшнята и взех клиновете от скъпата покрита пътна носилка на Танаквил. После под светлината на звездите тръгнах към храма. Вратите му бяха заключени, но до стените нямаше стражи и всичко тънеше в пълна тишина. Обходих стените на храма, докато не намерих подходящо място. Забих един от клиновете между два камъка и стъпих на него. След това забих друг клин между следващите два камъка. По този начин се изкачих до върха на стената на храма. Пропълзях по корем, за да не бъда забелязан, и скоро се добрах до дървената стълба на стражите, по която беше лесно да се спусна откъм вътрешната страна.

В двора на храма беше пълно с всякакви боклуци, които още не бяха изчистени след бурята. Видях мраморните колони, тъмнеещи около извора на Афродита. Наведен ниско, аз се добрах до него, хвърлих се на земята и започнах да се моля:

— О, родена от морската пяна, позволи на извора си да излекува любовната ми рана! Ти разпали огъня, който ме изгаря, и само ти можеш да го угасиш!

Протегнах ръка през ръба на извора и с върбово клонче успях да докосна повърхността на водата, след което жадно изсмуках капките вода от навлажнените листа. Хвърлих крадешком в извора сребърна монета, веднага след това месецът засия сякаш още по-ярко. Богиня Артемида гледаше с ненавист на това, което извършвах, но аз не съжалявах за нищо. Не се страхувах от смъртоносните й стрели, а на шията си носех лунен камък, който ме предпазваше от безумие.

— Яви ми се — молех се аз, — покажи се, най-прекрасна сред богините! На мен не са ми нужни жреци и всякакви посредници, за да те видя. Мечтая единствено да се превърна в пепел, да изгоря, след като съм те видял!

Откъм извора се дочу плясък, сякаш някой бе чул молбата ми. Вгледах се в глъбините и ми се стори, че водата образува кръгове. Започна да ми се вие свят, седнах и потърках очи, страхувах се да не би да полудявам все пак.

Дълго време всичко беше спокойно, но изведнъж в пространството пред мен бавно се оформи прозрачна светла фигура. Фигурата имаше крила, тя беше гола и съвсем прозрачна, тъй че през тялото й можеше да се видят колоните около извора. Тази фигура на жена ми се стори така неописуемо красива, че пред нея бледнееха и най-красивите земни жени, които някога бях виждал. Дори и живата красота на Арсиное бе сякаш само глинено подобие на тази божествена лъчезарност.

— Афродита, Афродита — зашепнах аз, — ти ли си, богиньо?

Тя поклати глава, погледна ме тъжно и попита:

— Не ме ли познаваш? — После прибави: — Да, виждам, че не ме помниш. Но ще дойде ден, когато ще те взема в обятията си и ще те отведа оттук на силните си криле.

— Коя си ти и защо не мога да те позная? — попитах аз.

Тя се усмихна със странна усмивка и на мен ми стана горещо, а сърцето ми заби силно в гърдите.

— Аз съм твоят дух покровител — отвърна тя. — Познавам те и те пазя. Не се моли на земните божества. Не се уповавай на силата им. Ти самият си безсмъртен, ако, разбира се, се осмелиш да си го признаеш.

— Аз съм човек — отговорих аз. — Същество от плът и кръв. Очарован съм от земна жена и нещо ме тегли със страшна сила към нея. Арсиное, само Арсиное ми е нужна. Тя е моята любов, тя е моята страст, моето блаженство. Никоя друга жена не ми е нужна.

Духът поклати глава.

— Ще дойде ден и хората ще ваят статуи, посветени на теб самия — каза тя. — Ще дойде ден и хората ще принасят жертви в твоя чест. А аз — аз съм част от теб и ще бъда с теб до последния ти миг, когато ще ме познаеш и когато ще отнема с целувка последното ти земно дихание. О, Турмс, не обръщай внимание на земните божества. Артемида и Афродита са само завистливи и капризни зли духове на земята и въздуха. Те са силни, умеят да очароват и двете и дори сега се карат за теб. Но която и да избереш — Луната или Слънцето, нито една от тях не може да те направи безсмъртен. Те могат да ти дадат само вяра в забвението и ти все едно ще се върнеш при мен, отново ще се съединиш с мен и отново ще се възродиш за нов живот на земята.

Очите ми се опиваха от красотата на светлия образ, но изведнъж ме обзе съмнение.

— Ти си само призрак. Подобна си на другите призраци. Защо се появи пред мен чак сега, ако си ме съпровождала през целия ми живот?

— Заплашва те опасност да се свържеш с обещание, за което ще съжаляваш — каза тя. — По-рано не се стремеше към това, а сега си готов заради земна жена, заради морска пяна, заради наслаждения да изневериш на същността си. Дойде тук, за да се свържеш с Афродита, макар че си Син на мълнията, пред когото дори Луната се прекланя. О, ако имаше повече вяра в себе си, Турмс, ти би се изумил от постъпките си!

— Но тази жена, тази жрица Арсиное, тя е кръв от кръвта ми — продължавах упорито аз. — Без нея не мога да живея, зная това. Толкова страстно не съм желал никоя жена. Да, съгласен съм да дам обещание на Афродита, ако тя в замяна ми даде навеки Арсиное. Искам само това и ти, незнайна, ме измъчваш съвсем напразно, макар да си много красива…

Тя сведе глава и ласкаво каза:

— Нека бъде както искаш, Турмс. Но заради безсмъртието си ти си длъжен да се закълнеш, че няма да се обвързваш с обещание. Ти и без това ще получиш каквото пожелаеш. Можеш да се сдобиеш с всичко това само със собствени сили, стига да повярваш в тях. Дори и нея ще получиш — омразната кучка! Но не мисли, че аз ще присъствам тогава, когато прегръщаш ненавистното й земно тяло, сътворено от кал. Артемида също ще те затрупа с дарове — с невъобразими земни богатства. Разрешавай им да се надпреварват за теб, ако мислиш, че така ще ти е по-лесно, но никога не давай обещание нито на Артемида, нито на Афродита. Чуваш ли? Никога! Не си им длъжен нищо. Спокойно приемай това, което слагат в краката ти. Знай, че на безсмъртните винаги се принасят жертви. Не забравяй никога това! — Тя говореше бързо и крилата й трептяха и просветваха в мрака. — Турмс — заклеваше ме тя, — ти не си човек, ти си повече от човек, но за да постигнеш висините, трябва да съумееш да повярваш в себе си! Не бой се, никога не се бой от нищо. Дори когато си уморен или отчаян, никога не се поддавай на съблазните на земните божества. Те са опасни и коварни, непременно ще те измамят. Наслаждавай се на живота в жалкото си тяло, щом искаш. Това не ме засяга. Но не се обвързвай с излишни клетви и не позволявай да те мамят!

Гледах я, докато ми говореше с такова дълбоко убеждение, и чувствах, че ме обхваща надежда. Аз сам ще спечеля Арсиное! Силата ми се таи в самия мен, тъй като мълнията ме е благословила и това явно е единственото посвещение в живота ми.

Тя разбра какво си мисля и лицето й се проясни, а цялата й фигура заблестя в ярка светлина.

— Време е да тръгваш, Турмс… мой Турмс.

Отново бях сам до извора на Афродита. Докоснах с нозе мраморната настилка. Плочите бяха студени. Въздъхнах дълбоко и разбрах, че съм жив, че не съм загубил разсъдъка си и че всичко това не е било само сън.

В нощната тишина, под обсипаното със звезди небе, под оскъдната светлина на новата луна, седях до древния извор на златокъдрата, съвсем изтощен от преживяното, и не помръднах, когато дочух скърцането на врата и видях светлина. Жрецът на храма бе излязъл от дома си и вървеше към мен с финикийски фенер в ръката. Той ме освети, докосна лицето ми и попита строго:

— Как си попаднал тук и защо ме разбуди посред нощ, проклет пришълец?

Появата му беше достатъчна, за да почувствам отровата на богинята в кръвта си. Отново ме обзе страст, подобна на нажежено желязо.

— Дойдох тук, за да се срещна с нея — отвърнах аз, — с жрицата, която се появява в храма и внушава на глупците, че виждат самата богиня.

— Какво искаш от нея? — попита жрецът и дълбока бръчка набразди челото му. Но аз не се трогнах ни най-малко.

— Искам тя да бъде моя — заявих аз. — Богинята отрови кръвта ми, тъй че не мога да се откажа от тази жена.

Жрецът се вгледа в мен, изведнъж се стресна и фенерът в ръката му затрепери.

— Оскърбяваш боговете, пришълецо! — каза той. — Може би трябва да извикам слугите да те изгонят. Имай предвид, че мога да поискам и смъртта ти заради светотатство.

— Повикай когото желаеш — изсъсках аз. — Все ми е едно дали ще ме убият. А твоят храм ще се прослави с това!

Той размахваше светилника, докато размишляваше, и най-накрая каза:

— Да отидем в храма.

— За нищо друго и не мечтая — отвърнах.

Той тръгна пред мен. Нощта беше тиха, дори пламъчето във фенера не потрепваше. Треперех от студ, но не обръщах внимание, тъй като мислех единствено за Арсиное. Когато се озовахме в храма, жрецът сложи светилника на празния пиедестал сред залата и седна на стол с крака от кована мед.

— Какво искаш? — повтори въпроса си той.

— Искам тази жена, макар да не зная как е името й — отвърнах спокойно аз. — Тази, чието лице се променя. Сам я нарекох Арсиное, понеже така ми хареса.

— Ти си пил прекалено много от скитското вино — каза той. — Иди си и се наспи добре. Като поотрезнееш, ще се върнеш и ще ми поискаш прошка. Може би ще ти простя.

— Слушай, старче — не се въздържах аз, — все едно ще получа това, което искам. С помощта на богинята или без нейната помощ — безразлично ми е.

Дълбоки бръчки пак прорязаха челото на жреца. Очите му блестяха гневно под светлината на финикийския светилник.

— Точно тази нощ ли я искаш? — тихо попита той. — Може би ще успея да измисля нещо, ако си достатъчно богат и умееш да пазиш тайни. Добре, да се договорим. Аз съм стар човек и не искам да се карам с теб. Богинята ти е замътила мислите, тъй че не владееш постъпките си. Колко можеш да предложиш?

— За една нощ? — попитах аз. — Нищо! Една нощ мога да си купя винаги. Не, старче, ти не ме разбра. Искам тази жена завинаги. Имам намерение да я отвлека, за да живея с нея до смъртта си.

Жрецът изгуби търпение, скочи и възкликна:

— Ти сам не знаеш какво говориш, безумецо! Може би смъртта те чака много по-рано, отколкото си мислиш!

— Не се сърди напразно — засмях се. — Хабиш си само силите. По-добре се вгледай в мен внимателно и тогава може би ще разбереш, че не се шегувам.

Той вдигна ръка, сякаш да ме прокълне, зениците му се разшириха, очите му станаха огромни като блюда. Ако бях обикновен човек, щях да се уплаша, но аз издържах погледа му с усмивка. Изведнъж той посочи към пода и извика:

— Пришълецо, виж — змия!

Погледнах надолу и отстъпих крачка назад в уплаха. Пред очите ми се виеше огромна змия, по-дълга от няколко човешки ръста и дебела колкото мъжко бедро. Люспите й блестяха като метал. Тя бързо се нави на кълбо и повдигна към мен плоската си глава.

— Ти си по-силен, отколкото те мислех, старче — казах аз. — Такава змия, доколкото знам, е живяла някога в Делфи и е пазила Пъпа на земята.

— Внимавай! — извика старецът в желанието си да ме изплаши.

Змията скочи светкавично от пода и се уви около тялото ми. Главата й беше пред моята, езикът й почти ме докосваше, чувах съскането й. Усещах, че ме стяга все повече и повече. Тежеше ужасно. Бях почти победен, но изведнъж се разсмях и извиках с мъка:

— Бих могъл още да си поиграя с теб, ако искаш. Не ме е страх. Не се страхувам нито от подземните, нито от каквито и да било други чудовища — особено ако не съществуват. Но не изпитвам особено желание да се впускам в детски игри с теб, ако нямаш нищо против. Навярно и аз бих могъл да ти покажа нещо интересно, щом толкова ти се иска.

— Добре — каза той.

Дишаше тежко и прекара длан пред очите ми. В същия миг змията изчезна, макар да ми се струваше, че все още затяга пръстени около тялото ми. Аз се изправих и казах с усмивка:

— Много неща умееш, жрецо, но с мен няма смисъл да си губиш времето, наистина. Седни сега спокойно и ще ти покажа нещо, което никога не си виждал.

— Не, не, няма нужда — каза той и затрепери с цялото си тяло.

Отново изглеждаше просто старец, уморен, с бръчки по челото. Въздъхна няколко пъти и попита със съвсем друг, непознат глас:

— Кой си ти всъщност?

— Понеже не искаш да видиш какво умея, предпочитам да си остана безименен чужденец — отговорих равнодушно.

— Но ти отлично разбираш, че искаш нещо невъзможно — каза той решително. — Дори желанието ти е оскърбително за богинята. Не смей да я гневиш, макар че посмя да ме раздразниш!

— Изобщо не искам да те дразня — отвърнах аз. — И не оскърбявам богинята. Напротив. Нима не разбираш, жрецо, че желанието ми да имам жрицата говори за уважението ми към богинята?

Той се разрида, закри с ръце лицето си и започна да се разхожда напред-назад.

— Богинята ме е изоставила — оплакваше се той. — Времето ми е свършило. Настъпват нови времена. Дори не зная кой си ти. За първи път те виждам. — И все пак не се въздържа да не се похвали с вещината си. Изтри сълзите от брадата си и заговори с писклив от злоба глас: — Ти не си човек, макар да се възползваш от човешки облик. Нито един смъртен не е в състояние да издържи погледа на змията. Змията е символ на земята, на нейното могъщество, на древната й сила. Който може да й се противопостави, е безсмъртен…

— Разбира се, че си безсмъртен — продължи той след кратко мълчание. — Иначе змията щеше да те ухапе. Извинявай, че се разсърдих и те приех за смъртен. Ако не беше безумното ти желание, не бих повикал змията.

Аз се усмихнах и казах:

— Съгласи се, помолих те миролюбиво и не поисках да влизам в свада с теб. Не обичам да действам с насилие — ето защо дай да се спогодим и аз да отведа в мир любимата си Арсиное. Но запомни, ако решиш да се опъваш, ще действам по друг начин.

Щом се съвзе, той замрънка отново с пискливия си глас:

— Може и да си безсмъртен, но все едно, желанието ти е неизпълнимо. Нима си въобразяваш, че тази жена ще иска да тръгне с теб? Кой би напуснал богинята заради непознат чужденец? Не, не, ти сам не разбираш какво говориш.

— Но тя го иска — отвърнах колкото се може по-равнодушно. — Макар желанието й сега да не е от значение, защото аз решавам.

Вдигнах ръка, за да потъркам очите си, но той разбра по друг начин жеста ми и отскочи уплашен, едва не падна.

— Почакай — измърмори той, — дай ми малко време да помисля. — После добави с отчаяние в гласа: — Тя, тази жена с променливото лице, е цяло чудо. Такива като нея се раждат много рядко, тя просто няма цена!

— Знам — с готовност потвърдих аз и радостта помете всички други чувства само при споменаването на Арсиное. — Нали съм я държал в обятията си!

— А, не говоря за тялото й. Тя е обучена жрица и такива неща се научават. Не, говоря само за лицето й. То е цяло чудо. Променя се както аз искам и когато трябва. Това е рядък, божествен дар. Пък и съвсем не е глупава. Цяло съкровище, а не жрица!

— Дали е умна, не знам — отвърнах аз. — Но за всичко останало си съвършено прав. Тя е достойна за богинята.

Жрецът протегна към мен възлестите си ръце и заговори с умоляващ глас:

— Винаги е успявала да накара картагенци и сицилийци, тиренци и гърци да действат така, както е изгодно за Ерикс. Няма властник, когото тя да не накара да се подчини на волята на богинята.

Стиснах зъби при мисълта за всички тези мъже, в чиито обятия е била Арсиное и които са мислели, че им се е явила богинята.

— Стига толкова — прекъснах го. — За нейното минало не искам да слушам. Взимам я такава, каквато е. Вече съм й дал ново име.

Старецът започна да си скубе брадата. После изведнъж зина, сякаш се канеше да се развика за помощ.

— Спри! — извиках аз. — Помисли какво правиш! Нима не разбираш как бих постъпил, ако дойде стражата? Внимавай да не ме разсърдиш!

Той стоеше с широко отворена уста и провесен език, но не можеше да издаде нито звук. Потресен, аз дълго гледах стареца и накрая схванах, че това не може да е нищо друго, освен проявление на силата, която се криеше в мен. А само преди малко неговата сила едва не ме порази! Разсмях се гръмко.

— Затвори си устата и пак ще си върнеш говора — казах дружелюбно.

Той млясна с челюсти, потупа се по бузите и потърка устните си. Но въпреки случилото се продължи да ми натяква:

— Ако ти позволя да я вземеш, мен ме чакат големи неприятности. По-добре да ограбиш съкровищата на храма, отколкото да вземеш тъкмо тази жрица. Каквото и да кажа на другите, няма да ми повярват. Живеем в просветени времена и ние, жреците, си знаем, че богинята вече не посещава светилището си, а дава поръките си само чрез нас. — Той седна, поклати глава и се замисли. Но след малко на лицето му се изписа доволна усмивка. — Единственото, което ти остава, е да я отведеш оттук гола, както се е появила на този свят. Тя не трябва да взима никаква вещ, която принадлежи на жрицата на богинята. Изведи я насила, но тихо, а аз ще си затворя очите и само след няколко дена ще обявя, че е изчезнала. Нека тогава да се усъмнят в някой от пришълците в Ерикс. Дори когато се върне обратно, тя ще има извинение, че е била отвлечена насила.

— Тя няма да се върне — казах аз уверено.

— Ако се върне — упорито повтаряше стареца, — ще бъде поумняла от преживяното, ще може да надене отново одеждите на жрица и ще бъде достойна отново да носи скъпоценностите на богинята… Възможно е всичко, което се случи сега, да е именно по волята на Афродита. Иначе как би могъл да се добереш дотука, нямаше ли богинята да те ослепи?

Той помълча и додаде:

— Завинаги ще бъдеш лишен от покой, чужденецо. Не мисли, че ти говоря как ще си навлечеш гнева на Картаген и всички сицилийски градове. Не, аз говоря само за жената, в която си се влюбил тъй безумно. Дори и да не принадлежиш към смъртните, все пак ти имаш тленно тяло и то ще стане твоят жесток мъчител. — Той се разсмя и поглади брадата си, а после ме загледа вторачено със злобните си очички. — Не знаеш с какво си се захванал. Богинята те е оплела в мрежата си и когато осъзнаеш значението на всичко това, ще поискаш по-скоро да бъдеш мъртъв.

Но думите му за мрежата на Афродита само разпалиха в мен още по-горещо желание да стигна веднага при Арсиное. Не можех повече да чакам.

— Арсиное, Арсиное… — зашепнах аз.

— Името й е Истафра — сърдито уточни старецът. — Няма защо да го крия от теб. Рано или късно ще умра, макар да предпочитам да умра по-късно. Но тъй или иначе, смъртта не е далече от мен, така че ми е напълно безразлично какво смятате да вършите с Истафра и каква ще е съдбата ви. Напразно хабих сили, напразно напуснах топлото си ложе. Прави каквото си си наумил, то не ме засяга.

Повече нямаше за какво да говорим. Той взе фенера и ме поведе зад пиедестала на богинята през тясна врата надолу към подземията, където бяха скрити съкровищата на богинята. Каменната стълба ни изведе до тесен тунел, докато най-накрая стигнахме до спалнята на Арсиное.

Когато влязохме, Арсиное спеше, легнала по гръб, покрита само с тънка завивка и с новото чадърче, което й бях подарил, в ръката. Разбудихме я и тя, щом видя лицето ми, се развика:

— Къде са те възпитавали, Турмс, та нямаш срам и будиш заспала дълбок сън жена? Навярно не си с всичкия си, щом си дошъл тук, в светилището на богинята, да ми досаждаш!

Сърдита и съвсем гола, с чадърчето в ръце, тя беше тъй очарователна, че аз изпитах бясно желание да изтикам жреца вън от стаята и да я сграбча в обятията си. Но знаех, че ако го направя, не бих могъл да се откъсна от нея до сутринта, затова призовах волята си и се въздържах.

— Арсиное, радвай се! — казах тържествено. — Богинята се съгласи да те дари на мен, но ние трябва да запазим всичко в тайна и да побързаме да се измъкнем оттук. Ти ще тръгнеш с мен точно както си сега — съвсем гола.

Жрецът потвърди с кимване думите ми и прибави:

— Точно така, Истафра. Този чужденец е по-силен от мене, затова е най-добре да му се подчиниш. Но когато се избавиш от него, ще можеш да се върнеш в храма, а аз ще потвърдя, че те е отвлякъл насила. Тъй че, направи ми услуга, тръгни с него и се помъчи да му отровиш живота. Издевателствай над него, обиждай го, за да може да усети на гърба си последствията от безумната си постъпка. Струва ми се, че точно това е замисълът на богинята.

Арсиное, все още сънена, отвърна объркано:

— Но аз не искам да тръгвам с него, никога не съм му обещавала нищо. Дори не знам какво да облека…

Нетърпелив, аз я прекъснах и казах, че тя трябва да тръгне с мен съвсем гола, защото така бях обещал на жреца. Тя не бива да взима нищо със себе си, нищо, което принадлежи на богинята. Нямах нужда от нещата й. В моите очи бялата кожа на Арсиное беше най-прекрасната й одежда дотогава, докато можех да й купя достойни за нея дрехи.

Когато й обясних всичко това, тя като че ли хареса мисълта за чудесните дрехи, които се канех да й купя, и дори каза, че чадърчето, което й бях подарил, ще вземе със себе си, тъй като то не е притежание на богинята. Но, добави Арсиное, от къде на къде ще тръгва с мен. Да не би да мисля, че е малко глупаво момиче, готово да се хвърли на шията на всеки срещнат?

Обхвана ме крайно нетърпение:

— Както искаш — казах. — Само че, знай, нищо не ми струва да те ударя по главата, да те метна на рамото си и да те изведа оттук. Жалко все пак, не бих искал да ти причинявам болка.

Моите думи я накараха да се стресне и тя се отдръпна от нас, като че ли искаше да размисли. През това време жрецът ми връчи чаша и кремъчен нож и каза:

— И така, трябва да приемеш посвещение!

— Да приема посвещение? — попитах аз. — Какво имаш предвид?

— Приеми посвещение в името на богинята — отвърна той нетърпеливо. — Длъжен си да се свържеш навеки с Афродита. Това е най-малкото, което трябва да направиш, независимо дали си смъртен или не.

Аз не отговорих нищо и той реши, че ми е непонятен предстоящият ритуал. Започна сърдито да ми обяснява:

— Вземи ножа на богинята и направи малка рана на бедрото си. Ножът е толкова древен, колкото и изворът. Постави чашата, която е направена от дървото на богинята, под раната. Докато кръвта капе, трябва да повториш някои слова след мен. Това е всичко.

— Но, добри човече, изобщо нямам намерение да се обричам на Афродита. Аз съм такъв, какъвто съм, и толкова. Това би трябвало да е достатъчно за богинята, а като дар от нея аз взимам със себе си тази жена.

Жрецът ме гледаше удивено, без да може да повярва на собствените си уши. След това устните му затрепериха от гняв, той прошепна нещо и рухна на пода, като изпусна ножа и чашата от ръцете си. Уплаших се, че е получил удар, но бързах прекалено и не можех да остана, за да му помогна.

Арсиное ме гледаше с широко отворени очи. Искаше ми се да взема за спомен древния нож и чашата, но се въздържах, дори накарах Арсиное да се завърти пред мен, за да се убедя, че не взима нищо със себе си. Опипах и косата й и самото съприкосновение с нея ме накара да потръпна от блаженство. После завих Арсиное с наметката си и я поведох със себе си. Тя мълчаливо ми се подчини, но когато се качихме по стълбите й казах:

— Ако викнеш, ще те ударя по главата.

Тя кимна с разбиране и продължи да мълчи. Спотайвайки се, прекосихме тъмния двор и се изкатерихме по дървената стълба на стената. Спуснахме се от другата страна по клиновете. Аз слизах първи и й помагах да поставя стъпалата си върху тях, докато не се озовахме на земята, след което вадех клиновете, за да не може жрецът да се досети как бях влязъл в храма. Сложих ръка на рамото й и с туптящо сърце я отведох в дома, в който бяхме отседнали. Тя не каза нито дума.

7.

Но щом се озовахме в къщата, поведението й се промени коренно. Тя изрева като звяр и изплю от устата си някои дребни скъпоценности, пръстени и златни игли за коса. Започна да ми нанася удари с юмруци където свари. Дращеше ме и оставяше кървави следи по кожата ми. Всичко това продължи доста дълго, преди да съобразя да се защитя. Тя ме нарече с всички обидни думи на гръцки език, които знаеше, а след като запасът й от гръцки думи свърши, започна да ме ругае на финикийски. За щастие не разбирах всичко, което казваше. Не ми даде възможност изобщо да продумам дори дума и да я упрекна за това, че беше откраднала предмети от храма, принадлежащи на Афродита. Едвам успях да я усмиря и да я накарам да замълчи.

Когато си спомням всичко това, разбирам, че всъщност тя не викаше толкова високо, колкото ми се струваше. Сякаш и самата тя не искаше да тревожи спътниците ми и другите обитатели на дома. Но тогава, в тишината на нощта, на мен ми се струваше, че гласът й ехти, и аз трябваше насила да я накарам да замълчи. Ала щом я притиснах до себе си, изведнъж в мен лумна огънят на Афродита. Долепих устни до нейните и ние паднахме на ложето. Чувствах как сърцето й бие също толкова силно, колкото и моето.

След кратко време тялото й омекна и стана податливо, ръцете й прегърнаха шията ми и тя отметна глава назад, дишайки тежко и шумно.

— О, Турмс — шепнеше тя. — Защо постъпи така с мен? Не исках това. Не исках! Съпротивлявах се, но ти си по-силен от мен и сега трябва да тръгна с теб накрай света.

Тя отново ме прегърна трескаво и започна да обсипва с горещи целувки лицето ми и ръцете ми. Галеше драскотините по кожата ми и шепнеше:

— Нали не те боли, любими? Не исках да ти сторя нищо лошо. О, Турмс, никой мъж не може да се равнява с теб! Аз съм твоя, само твоя! Дръж ме здраво в обятията си. — Тя се повдигна на лакът, прекара ръка по бузата ми и ме дари с влюбен поглед. Очите й блестяха от светлината на лампата. — Ще тръгна с теб където искаш, любими — кълнеше се тя. — Ще оставя богинята, ще се откажа от разкоша, ще забравя всички други мъже. О, Турмс, дори да беше последен просяк, с радост бих живяла с теб и бих споделяла насъщния ни хляб, радвайки се, че те има, и без да помисля дори да променя съдбата си. Колко те обичам, Турмс! Но струва ми се, че и ти ме обичаш поне малко, щом се реши на такава опасна крачка като похищение на жрица от храма й.

Аз на свой ред, размекнат от думите й, побързах да я уверя, че я обичам повече от всичко на света. Думите ми допаднаха на Арсиное и тя стана и започна да се разхожда неспокойно из стаята. Говореше, че й трябват много дрехи, преди всичко от фина коприна. Самият аз бях чисто гол. Само на шията ми висеше селенитът, единствената ценност, която притежавах. Щом видя как блести камъкът, тя изведнъж се спря и го докосна.

— Красив е, трябва да видя дали ми отива.

Без да иска разрешение, тя смъкна украшението от шията ми и го окачи на своята. Проточи врат и се опита да го разгледа, като се оплака, че в стаята няма огледало.

— Наистина, колко забележително блести върху кожата ми — говореше тя. — Но ми е нужна златна верижка, от тези, които тиренските майстори могат да изработват.

Отвърнах й, че скромната лента, на която беше закачен камъкът, е оплетена от тревата на Артемида и затова подхожда на лунен камък.

— Можеш да вземеш камъка — усмихнах се аз. — Той и без това не ме опази от безумие — щом се влюбих в теб като луд.

Тя ме погледна сърдито и попита:

— Ах, така ли било? Щом си се влюбил в мен, значи си луд? В такъв случай веднага трябва да се разделим и аз се връщам в храма. Вземи си глупавия камък, щом ти е бил толкова нужен!

Тя скъса лентата и захвърли камъка в лицето ми, след което се разплака. Обезумял от мъка, аз скочих и започнах да я утешавам, уверявайки я, че греши. После сложих насила камъка в ръката й и обещах да й купя златна верижка веднага щом се доберем до Химера.

— Не ми е нужен този камък, той отдавна не е нищо за мен — рекох, без да се замисля.

Тя ме погледна през сълзи и каза с упрек:

— А, такава ли била работата. Не бях се досетила. Не се отличаваш с деликатност и възпитание! Значи трябва да се радвам на всяко благоволение и да ти благодаря за всякакви дрънкулки? О, нещастната аз! Защо ли сърцето ме тегли към теб?

Всичко това започна да ми омръзва и аз казах:

— Това е чудесен камък, но ако искаш, можеш да го хвърлиш. Истина е, че блести прекрасно върху кожата ти, но предпочитам да се любувам на гърдите ти: те за мен са неизмерно по-красиви.

В отговор тя се развика сърдито:

— Надявам се, че няма вечно да ме държиш гола и че не трябва да бродя до края на света с теб без парцал върху тялото си!

— Слушай, Арсиное, или Истафра, или както те наричат! — не се въздържах аз. — В името на богинята, замълчи! Не е време за караници сега. За това имаме цял живот пред нас. Дори да имах достатъчно пари, за да ти купя всичко, което искаш, би трябвало да наемем цял керван магарета с кошове, за да пренесем дрехите ти. А ние трябва да се измъкнем оттук колкото се може по-незабелязано. Така че ще тръгнеш с нас, облечена в дрехите на Аура, докато не стигнем в Химера. Там ще видим колко от желанията ти мога да изпълня.

Арсиное ми отговори с хладен глас, че има само едно желание — да бъда погълнат в царството на Хадес и колкото по-скоро толкова по-добре. Самата тя също би предпочела смъртта, ако смятам да се държа с нея толкова грубо и ако не я зачитам като жена.

— Нима мога да надяна на себе си дрехите на просто сикулско момиче? — възкликна тя. — Как бих могла да се покажа пред хората без прическа? Ти явно не разбираш какво искаш от мен, Турмс! Готова бях да пожертвам всичко за теб, но не мислех, че ще искаш от мен подобни унизителни жертви!

На светлината на лампата лицето й беше бледо, тъй като я бях отвлякъл от ложето, без никакви мазила. Сълзи капеха от очите й и се стичаха по страните й. Опитах се да й обясня внимателно, че Аура беше съпруга на гръцки лечител и Микон й беше купил с лечителската си заплата доста хубави дрехи, макар самият аз да не разбирах много от тези работи. Аура беше тъй млада, че не й се налагаше да черви устните си и да разкрасява лицето си с помади, но, прибавих аз, разбира се, че Арсиное може да помоли Танаквил да й даде всякакви мазила, употребявани от жени на възраст.

Последните ми думи бяха голяма грешка и единственото ми извинение беше, че тогава все още не познавах добре жените.

— Значи така, Турмс — започна отново тя, — намираш ме за възрастна жена, нали?

Продължихме да се караме, докато не забелязах, че навън започва да се развиделява. С ужас чух кукуригането на първите петли и реших да замълча и да не казвам повече нищо, защото каквото и да кажех, все беше погрешно. Тръгнах да събудя Дорией и Микон, след което се втурнах при Танаквил да й съобщя всичко, което се беше случило. Реших, че Танаквил ще ме разбере най-добре, понеже беше опитна и умна жена, а Микон и Дорией бяха още омаяни от виното, което бяха изпили предишната вечер. Танаквил не изгуби и минутка време в празни приказки, а бързо намери подходящи дрехи за Арсиное сред дрехите на Аура и дори й даде чифт от собствените си сандали, украсени с перли, тъй като сандалите на Аура бяха прекалено големи за стъпалото на Арсиное. Танаквил позволи на жрицата да разкраси лицето си както иска с всякакви помади и Арсиное наистина успя да се намаже така, че да заприлича на Аура. След това Танаквил събуди прислужниците си, нареди им да съберат нещата, които носехме със себе си, и да ги натоварят на конете и магаретата. Тя се разплати със собственика на къщата и ето че зората едва беше докоснала с розови пръсти покривите на Ерикс, когато ние вече бяхме на път към стените на града. Сънените стражи при градските порти ни пуснаха без никакви въпроси. Конете ни цвилеха радостно и магаретата надаваха весел рев, когато се спускахме надолу по планинската пътека, и ние самите изпитахме доволство, щом се озовахме на свещения път на поклонниците.

Танаквил покани Арсиное в носилката си. Спускането не беше лесно, тъй че докато изминем половината от планинския път, слънцето беше вече в зенита си. Небето заслепяваше очите ни с дълбоката си синева, а плясъкът на вълните под нас сякаш приканваше корабите да излязат в открито море. Горите се бяха раззеленили, а в долината пред нас видяхме впрягове от черни и бели волове да теглят плугове. Селяните сееха жито в разораната земя, а наоколо ливадите пъстрееха от цветя.

Дорией погледна мрачно към воловете и каза:

— Тези волове са чиста порода. Сигурно праотецът ми Херакъл, когато победил царя на Ерикс, се е смилил над тукашните хора и им е дал чистокръвен бик за разплод.

Но като истински спартанец той с нищо повече не издаде тъгата си по загубеното наследство. Микон пък беше все още зле от виното и ни последва като насън. Качен на гърба на едно от магаретата, той се клатеше като чувал със зърно. Щом видя Арсиное, се обърна към нея с името „Аура“ и я попита дали е добре. Забелязах, че беше забравил за смъртта на жена си, или пък мислеше, че всичко е било само пиянски сън.

Аз през цялото време не се осмелих да заговоря Арсиное. Но когато се спряхме в долината, за да напоим животните, тя сама повдигна завеската на носилката и се обърна към мен с нежни думи:

— О, Турмс, колко сладък е въздухът на тази земя и колко необикновено вкусен е хлябът, зацапан с пепел. Никога не съм се чувствала толкова щастлива! Струва ми се, че наистина те обичам… Нали няма вече да ме караш да се сърдя, както тази сутрин, когато търсеше свада на всяка моя дума?

Поехме по пътя, който водеше към Сегеста, и се опитвахме да избягваме срещи с каквито и да било пътници. Добрахме се благополучно до Химера — уморени, но живи и невредими. Първото, което направихме по съвета на Дорией, беше да принесем жертва на Херакъл. Заклахме най-големия петел, който успяхме да намерим в града.

Книга пета
Жертвоприношението

1.

Връщането ни в Химера остана незабелязано. Петима бяхме, когато поехме на път, и петима се върнахме. Арсиное приличаше толкова много на Аура, тъй точно имитираше жестовете й и израженията й, че Микон продължаваше да я приема за жена си. Разбира се, Арсиное сигурно беше наблюдавала достатъчно дълго Аура в храма, когато тя прекара там една нощ, но все пак чудно беше, че Микон не забелязва нищо нередно. Слепотата му можеше да се обясни само с помътен разум — докато бяхме в Ерикс, той не правеше почти нищо друго, освен да пие. По време на обратния ни път няколко пъти ми се наложи да го прогонвам от ложето на Арсиное. След като пийнеше, той искаше от нея изпълнение на съпружеските задължения.

Дорией не придаваше никакво значение на случилото се. Като потомък на Херакъл той явно смяташе, че не е обидил особено Афродита, като е взел участие в отвличане на жрица на богинята.

Жителите на Химера си имаха свои грижи и затова не обърнаха особено внимание на завърналите се от Ерикс поклонници. Въпреки пролетните бури в града беше пристигнал кораб от Сиракуза с известието, че Милет е паднал. Цяла зима персите обсаждали града, след което най-накрая го завзели, разграбили и запалили. Част от населението било избито, а останалите били изпратени роби в Суза, след което градът бил окончателно сринат до основи. Великият цар на персите пожелал от бунтовния Милет да не остане и следа и военачалниците му изпълнили съвсем точно прищявката му, макар това да им струвало много усилия. Милет беше многохиляден град и за победата на персите са били нужни много каменохвъргачки и други бойни машини, както и хиляди гръцки роби, взети насила в персийската войска.

С другите йонийски градове персийският цар не постъпил чак толкова жестоко. Върнали им избраните от тях гръцки тирани и завоевателите разрушили само най-горните пристройки на градските им стени. Жителите на тези градове не бяха особено пострадали: говореше се само за десетки, а не за хиляди убийства, грабежи и опожарявания — обичайни забавления на пияните победители, които се случват дори и във войски с най-голям ред и чинопочитание, ако се състоят от представители на различни народи. Но самите гръцки тирани се оказали много по-жестоки, отколкото чуждите завоеватели. Говореше се за жестоки наказания, постигнали игралите танца на свободата. Смяташе се, че най-щастливи от всички са се оказали жителите, които навреме подготвили бягството си на запад и измъкването на семействата си на сигурно място.

Това беше, което научихме за Йония с връщането ни от Ерикс. Откровено трябва да призная, че не скърбях особено за Милет, тъй като се бях примирил с участта му още когато напускахме Ладе. Все пак струваше ми се жалко, че с гибелта на града в живота ми наистина окончателно бе свършило славното време на разкош и изтънченост. Потъгувахме няколко дена с Дорией и поляхме земята с виното на Танаквил в чест на Милет, но не отрязахме косите си, тъй като сметнахме, че това би било по-скоро двуличие от наша страна.

Най-вярната преценка за случилото се чухме от устата на Дионисий.

— Атиняните все още не са покорени — заяви той, — макар много хора да се кълнат, че великият цар на персите лично участвал в похода, та да отмъсти на Атина заради Сарди. Но за това ще са му нужни години. Първо на персите ще им се налови да укрепят владенията си на островите, а и походът към Гърция, отвъд морето, изисква по-продължителна подготовка. Но хората говорят, и на това вярвам, че великият цар сам е заповядал на царедворците си от време на време да му шепнат на ухото: „Господарю, не забравяй Атина!“ Ето как виждам нещата… — въздъхна Дионисий, като ни гледаше с големите си влажни очи. — След падането на Милет Източното море може да се приеме вече за финикийско, а всички йонийски кораби са пленени от персите. Ако Гърция бъде покорена, независими ще останат само западните земи, тези, които са между Картаген и земите на тиренците. Ето защо трябва колкото се може по-скоро да потеглим към Масилия. Макар че, ако боговете ни дарят с дълъг живот, някой ден бихме могли да бъдем свидетели на алчни персийски нападения дори там.

Микон възрази с негодувание:

— Преувеличаваш, Дионисий! Доколкото ми е известно, никой досега не е могъл да завладее целия свят — дори Египет и Вавилон не са могли да постигнат подобно нещо. Не вярвам Дарий, царят на персите, да успее да победи например скитите.

Дорией отвърна ядно:

— Млъкни, лечителю! Какво разбираш ти от война?! Скитите не могат да бъдат покорени, защото те не се спират, а чергаруват от място на място със стадата си. Те нямат държава и победата над тях не носи почести за никой воин. А що се отнася до стремежа да се завладее целия свят — това ми е съвсем понятно. И сега според мен са настъпили такива времена, че това може да се осъществи. Сигурно са прави гърците, които са постъпили на служба при великия цар на персите и са започнали да се наричат „безсмъртни“ и „непобедими“. Но моята съдба е друга: аз трябва с оръжие в ръка да си възвърна бащиното наследство. — Поумълча се, като хапеше устни, но най-накрая се обърна към Дионисий:

— Дионисий от Фокея, аз ценя високо успехите ти и умението ти в морските сражения. Може би няма по-хитър военачалник от теб. Аз съм роден да се бия на суша и мен ме интересуват само такива битки. Не е далече времето, когато ще се реши съдбата на Гърция. Тъй че, питам, не е ли длъжна Западна Гърция, докато не е късно, да се подготви добре за среща с неприятеля? Като начало може да се завземат Сегеста и Ерикс и да се унищожат картагенските селища в Сицилия.

Отговорът на Дионисий беше доста миролюбив:

— Дорией, не те разбирам. Не си ти първият и не си последният, който се опитва да извърши подобно нещо. По полетата около Сегеста гният костите на фокейците. По време на пътешествието си може би си се убедил в това. Разбирам, че си почел и гроба на баща си. И въобще — продължи Дионисий, като се почеса по главата, — няма защо да си губим времето с празни приказки. Най-добре е да тръгваме към Масилия и да си основем там колония или на устието на голямата река, или на иберийското крайбрежие — напук на картагенците.

Дорией стана и взе да се разхожда напред-назад из залата за пиршества на Танаквил. Накрая той се спря пред Дионисий и втренчи поглед в него.

— За последен път те питам, Дионисий от Фокея — каза тържествено той, — окончателно ли си решил да плаваш към Масилия, да събереш всичките си хора и да забравиш за борбата за свобода?

Дионисий се удиви на въпроса му и му отвърна също с въпрос:

— Дорией, досега само отпивахме от виното — не ни предложиха много. Нима си се напил от толкова малко вино? Или съм много уморен, или изобщо не мога да те проумея.

При тези думи Дорией се разсърди не на шега. Той тропна с крак и извика:

— Турмс и Микон — вие сте свидетели! Този негодник обиди дома ми и жена ми!

Дионисий разбра, че Дорией търси повод за свада, затова се усмихна добродушно и попита:

— Нима все още ударът с весло по главата ти по време на боя при Ладе си казва думата, Дорией? С какво съм оскърбил дома ти и жена ти, ако изобщо това е твой дом и тя изобщо е твоя жена?

— Чуйте го, чуйте го само какви ги приказва! — възмути се Дорией. — Та той загатва, че жена ми е развратница!

Дионисий се намръщи и стана:

— Не те разбирам, Дорией! Или се изрази ясно, или да тръгваме при Кринип — той да разреши спора ни.

Дорией стрелкаше поглед, той сякаш се задушаваше от гняв, когато каза:

— Да, аз живея в дома на Танаквил и спя с нея. Ти загатваш, че е развратница, защото все още не сме отпразнували сватбата си. И освен това оскърби дома ми, като каза, че са ти поднесли малко вино. Кълна се в праотеца си Херакъл, омръзнаха ми твоите подмятания, Дионисий!

Дионисий се хвана за главата и погледна с болка към мен и Микон:

— Какво иска този човек от мен?

Ние с Микон мълчахме разумно, тъй като не искахме да дразним още повече Дорией. Но той разбра, че не сме на негова страна, и малко се умири:

— За това, че ме обиди така жестоко, би трябвало да смъкна меча от стената и да те пронижа, след което да завзема корабите ти и богатството ти. Та ти обиди и жена ми! Но аз не съм такъв човек, Дионисий! Аз те призовавам на двубой. Нека победителят да получи и корабите, и хората, и съкровището, което се пази в хазната на Кринип!

— Почакай малко — отвърна замаян Дионисий, — доколкото разбирам, искаш да се бием на живот и смърт. Но ако победиш ти, а аз загина, нима мислиш, че би могъл да отведеш благополучно корабите до Масилия?

Търпението на Дорией се изчерпа окончателно:

— Слушай, омръзна ми да слушам за твоята Масилия! Престани да говориш за нея, пожали клетата ми глава!

— Знаех си аз, че ударът с весло все още си казва думата…

— Не весло, а меч, кълна се в Херакъл! Престани да ме дразниш, иначе ще забравя, че си ми гостенин, и наистина ще те убия! И тъй — значи ти със сигурност се каниш да потеглиш за Масилия. Но знай, Дионисий, че аз няма да тръгна никъде, а ще остана тук, за да завзема Сегеста и Ерикс. Аз съм потомък на Херакъл и тези земи ми се падат по право. Готов съм да докажа законността на исканията си пред картагенския съд и непременно ще съумея да ги убедя. За всичко това са ми необходими корабите и съкровищата ни. Пък и синовете на жена ми от първия й брак вече готвят въстание в Сегеста, а с парите на Танаквил мога да си спечеля съюзници сред сикулите, които живеят в горите на Сицилия. Няма да е трудно да се завземе Сегеста — продължи той, — понеже тамошното население е отвикнало да се бие. Знаят само да се развличат със състезания на атлети и да ловуват с кучетата си. Завземането на Ерикс ще бъде по-трудно, но една жена ще ми помогне… — Той се стресна и погледна към мен, след което се изчерви и каза: — Исках да кажа, че една жрица от Ерикс ще ни бъде от полза, тъй като познава всички подземни проходи и ще ни помогне да завземем храма и даровете, принесени в чест на Афродита.

Аз разбрах, че е дошло време да се намеся. Скочих и се развиках:

— Кога и къде си имал възможност да преговаряш с Арсиное? Какво сте правили зад гърба ми? Защо тя не ми е споменала нито дума за плановете ви?

Дорией не издържа погледа ми и наведе засрамено очи:

— Може би имате навик да си говорите за други неща — опита се да се защити той. — Не искахме да те безпокоим за дреболии. Арсиное взе решение и от твое име.

Микон поклати глава в недоумение и попита:

— Извинете, но коя е Арсиное?

— Жената, която ти бъркаш с Аура и която всъщност е похитената от мен жрица на Афродита от Ерикс. Тя се преструваше на Аура, за да можем по-лесно да напуснем Ерикс и да не изпратят по петите ни потеря.

Микон закри лицето си с длани и отпусна глава. Исках да го ободря и затова го потупах по рамото:

— Нима забрави, че в резултат на опасния ти опит с Аура се случи нещастие в Ерикс? Та нали ти самият запали погребалната й клада! Микон, Аура е мъртва и нищо не може да се направи.

Той ме погледна с блеснали от щастие очи и възкликна:

— Значи всичко това е истина? А аз мислех, че бълнувам и че съм имал видения в пиянски сън! Не исках да споделям дори с вас двамата, макар да сте ми приятели, защото аз съм лечител, и се срамувах от себе си. Значи отново съм свободен! Какво щастие! Да бъде благословен прахът на Аура! Все едно че се родих отново! — От радост той скочи и затанцува из залата, като пляскаше с ръце и възклицаваше на висок глас: — А аз мислех, че полудявам, когато гледах, че Аура е жива, макар и много променена, и когато усещах, че прегръдката й е по-упоителна отколкото по-рано!

Смисъла на думите му проумях доста бавно, но когато го проумях, усетих, че настръхвам от ужас. Ала се намеси Дорией. Позеленял от гняв, той разби една скъпоценна чаша на масата и извика:

— Жалък знахар, как смееш да докосваш Арсиное! Никога не съм чувал нищо по-отвратително!

Обаче аз не позволих на Дорией да се нахвърли върху Микон. Скочих пред него, хванах го за раменете, разтърсих го и го попитах:

— Дорией, защо защитаваш целомъдрието и честта на Арсиное с такава ревност? Не е ли това единствено моя работа? Микон се е заблуждавал и постъпката му би могла да се извини, но какво ти дава право на теб да се увърташ около Арсиное? Обясни ми, преди да съм те удушил. Още веднъж те питам: как точно успя да я уговориш да ти помогне при завземането на Ерикс?

Дорией се закашля смутен и измънка:

— Аз не съм я уговарял, кълна се в боговете, Турмс! Тя си е просто такава — впечатлителна и прозорлива — и сама схвана желанието ми. Но нахалството на Микон ми се стори обидно. А какво лошо има, дори да съм я разпитал за Ерикс?

Идеше ми да се развилнея и да изпочупя всичко наоколо, но Дорией се опита да ме възпре:

— Турмс, бъди разумен, не сме сами! Защо да говорим за всичко това пред странични хора?

Той хвърли поглед на Дионисий, който от своя страна също се намеси:

— Мислите ти, Дорией, са безспорно интересни, но още повече ме интересува коя е жената, която е съумяла да докара до безумие трима достойни мъже.

В същия миг в залата влезе Арсиное, а зад нея пристъпваше, облечена в разкошни одежди и със скъпоценности на шията и китките си, Танаквил. При всяко нейно движение тежките гривни и огърлици подрънкваха, сякаш бяха доспехите на някой хоплит. Арсиное пък беше облечена доста скромно, дори по-скромно и оскъдно, отколкото ми се нравеше. Беше си сложила туника от извънредно тънък плат, която беше прикачена със златна игла само на едно от рамената й. Това облекло по-скоро подчертаваше тялото й, отколкото да го скрива. Гърдите й бяха полуоткрити и между тях блестеше селенитът, който й бях дал, окачен на златна верижка, явно етруска изработка. Верижката виждах за първи път и не знаех откъде се е взела.

— Привет, Дионисий, могъщи властелине на моретата! — любезно поздрави Арсиное. — Неизказана радост е да мога най-сетне да се срещна с теб. Слушала съм много за бойните ти подвизи и за богатствата, които си скрил в съкровищницата на тирана на този град.

Дионисий я изгледа изненадано, след което възкликна гневно, обръщайки се към нас:

— Вие полудели ли сте и тримата, че споделяте такива неща с жена? Да не ви е ухапало бясно куче, или е нещо още по-лошо?

Арсиное отпусна смирено глава:

— Ти си прав и аз наистина съм само немощна жена — прошепна тя. — Но повярвай ми, о, красиви Дионисий, че сърцето ми е свикнало да пази съкровените мъжки тайни и дори е много по-надеждно от хранилището на Кринип.

Тя се усмихна сладостно и аз изведнъж забелязах, че никога досега не бях виждал тази усмивка. Неизвестно защо, Дионисий взе да върти смутено очи и накрая каза:

— Единственото, на което успя да ме научи майка ми — тя беше робиня — е никога да не се доверявам на моряците. А пък аз знам от личен опит, че никога не трябва да се доверявам на жени. Да кажа тайната си на жена, е все едно да я извикам на пазарския площад. Но като гледам колко печални са очите ти, жрицо, започвам да се съмнявам и да мисля, че може би ти си изключение и че на теб трябва да ти се вярва.

— Арсиное — извиках аз, — не смей да го гледаш така!

Но думите ми не постигнаха никакво въздействие. Арсиное седна в края на ложето, на което се беше изтегнал Дионисий, и се вторачи в него с влюбен поглед. Танаквил счупи печата на нова амфора с вино и Арсиное стана, за да налее на Дионисий.

Когато пое чашата, видях, че ръката му трепереше и той разля няколко капки на пода. След като изпи на един дъх съдържанието й, той продължи речта си:

— Думите ти ме потресоха тъй много, жрицо, че забравих какво исках да кажа. Често са ме наричали силен и смел, но никой никога не ме е наричал красив. Обясни, какво искаше да кажеш, като ме нарече красив?

Арсиное кривна глава на една страна, вгледа се внимателно в чертите на Дионисий и заяви:

— О, господарю на моретата! Твоят поглед кара страните ми да порозовеят. Сигурно не е разумно жена да говори така пред мъж, но когато влязох, видях първо теб — със златни халки на ушите, с гъста коса и черна брада. Стори ми се, че виждам някой бог или някой титан. Мъжката красота е особена, тя съвсем не прилича на женската — продължи Арсиное. — Зная, че много жени харесват стройната юношеска красота. Но аз предпочитам като твоята красота, Дионисий. Харесват ми силните ти ръце и нозе, харесва ми черната ти брада, на която, ако се хвана и се провеся, ти може би дори не би забелязал! О, Дионисий, възхищавам се на големите ти блестящи очи! Мисля, че по-красив мъж от теб никога не съм срещала.

Забелязах, че погледът на Дионисий притъмня. Когато Арсиное протегна длан и докосна с пръсти златната му обица, той се отдръпна като ужилен.

— Кълна се в Посейдон! — почти прошепна той. — Всичко това е лъжа! Повтарям — най-долна лъжа! Замълчи, не ти вярвам, жено!

Дионисий скочи и избяга от залата. На входа на къщата се спъна в щитовете ни и падна. Притичахме му се на помощ, но той стана бързо и се измъкна от ръцете ни с ругатни. След това се завтече към външната порта и я хлопна яростно зад гърба си.

Когато се върнахме в залата, мълчахме и не знаехме какво да си кажем. Арсиное, щом го забеляза, се усмихна и ми хвърли сладострастен поглед:

— Скъпи Турмс, ела при мен. Нямаш причини да се гневиш. Необходимо е да споделя някои неща с теб.

Когато излизах от залата с Арсиное под ръка, видях как Дорией удари Микон по лицето. Лечителят загуби равновесие и се сгромоли на пода с учуден израз.

2.

Щом останахме насаме, аз се вгледах внимателно в Арсиное, като че ли я виждах за първи път. Не можах да измисля нищо друго, затова казах:

— Не те ли е срам да се разхождаш полугола пред непознати мъже?

— Но ти сам искаш да се обличам скромно и евтино — възрази Арсиное. — Ти сам ми се оплака, че си изхарчил много пари покрай мен и че си направил толкова много дългове, та не можеш да се изплатиш за цяла година. И ето, аз се мъча да поправя малко нещата.

Още преди да отворя уста, тя сложи ръка на рамото ми и ме помоли:

— Турмс, не казвай нищо! Помисли и за мен. Знай, че търпението ми се изчерпва.

— Твоето търпение! — не се въздържах аз. — Но защо?

— Защото търпението и на най-влюбената жена си има граници. Откакто сме дошли тук, в Химера, аз разбрах, че ние с теб изобщо не си подхождаме. На теб не ти харесват някои неща в нрава ми. Ах, Турмс, как можахме да направим такава грешка?

Тя рухна на ложето в отчаяние и като закри лицето си изведнъж се разрида. Всяка нейна въздишка се забиваше като стрела в сърцето ми и аз вече не знаех какво да мисля и още по-малко — какво да правя. Започнах да вярвам, че съм виновен за нещастието й, но щом си спомних за сконфузения Дорией и за смутения Микон, както и за държанието й пред Дионисий, усетих, че кръвта нахлува в главата ми. Вдигнах ръка, за да я ударя. В същия миг обаче очите ми се плъзнаха по съблазнително безпомощното й тяло и ръката ми се отпусна, а огънят на Афродита лумна в собствената ми плът.

Опомних се чак когато Арсиное беше в обятията ми и на мен ми се струваше, че летим, притиснати един до друг, високо над облаците.

Тя ме докосна нежно по челото и попита с укор в гласа:

— Ох, Турмс, защо се отнасяш тъй лошо към мен? Знаеш, че те обичам безумно!

Очите й ми подсказаха, че не ме лъже.

— Арсиное! — възкликнах аз, не вярвайки на ушите си. — Защо говориш така? Как могат устните ти да произнесат тези думи, точно когато разбрах, че ми изневеряваш с най-добрите ми приятели?

— Това не е истина — възрази тя и отвърна поглед.

— Ако ме обичаше истински… — започнах аз, но изпитах жалост към самия себе си и думите ме задавиха.

Арсиное разбра, доби сериозен вид и заговори със съвсем друг тон:

— Да, Турмс, аз наистина съм непостоянна. Но аз съм жена, на която не бива да се доверяваш току-така, както и аз самата си нямам доверие. Но в едно нещо не бива да се съмняваш: в моята обич към теб. Обичам само теб и никой друг, разбираш ли! И така ще бъде винаги, запомни! Заради теб се отказах от хубавия си живот!

Тя говореше толкова прочувствено, че й повярвах. Обидата ми се стопи и вместо нея ме завладя тъга.

— От думите на Микон разбрах, че…

Тя закри устните ми с длан и помоли:

— Повече нито дума! Признавам, че съм виновна, но всичко стана някак си не по моя воля. Ти искаше да се престоря на Аура.

— Но Микон каза… — опитах се да дообясня.

— И не те е излъгал — каза тя. — В тези неща всичко зависи от жената. След като се съгласих заради теб да приема чужд образ, не можех да се държа като проста жена. Разбира се, той забеляза разликата, но не се усъмни ни най-малко. — Помълча малко и реши да ме подразни: — Впрочем Микон се оказа доста добър…

— Млъкни! — извиках аз. — Остава само да започнеш да ми го хвалиш! Но, Арсиное, отговори ми, какво общо имаш с Дорией?

— Говорих с него, след като Танаквил ми разкри намеренията му — призна жрицата. — Мъж като него сигурно би могъл да съблазни всяка жена. Но според мен той не ме разбра правилно и аз отново станах жертва на красотата си.

— Значи и той! — заскърцах със зъби.

Скочих и затърсих меча си, но Арсиное ме хвана за ръката.

— Между нас не се случи нищо непристойно — обясни тя. — Дадох му да разбере, че нямам намерение да падам в клопката му. Той помоли за извинение и в края на краищата ние си останахме само приятели. — Тя се усмихна и добави: — Турмс, аз мога да му помогна да осъществи стремежите си. Той не е глупав и не иска да вижда в лицето ми враг, което неминуемо би станало, ако ме беше оскърбил.

Надеждата и съмнението се бореха в душата ми, когато погледнах в очите й.

— Можеш ли да се закълнеш — попитах аз накрая, — че Дорией не те е докосвал?

— Дали ме е докосвал или не ме е докосвал — какво значение има? Е, докосна ме. Но имай предвид, че той въобще не ми е по вкуса. И изобщо между нас не се случи нищо такова, за което се съмняваш. Готова съм да се закълна, в който и да е от боговете. Избери! В кого искаш да се закълна?

— Закълни се в името на любовта ни! — предложих аз.

— Кълна се! — каза тя след мигновено колебание, но на мен не ми трябваше повече.

Скочих, преди да успее да ме задържи.

— Чудесно! — извиках. — Ще отида да разбера как точно е станало всичко.

— Не ходи! — уплашено извика Арсиное, но като видя, че не може да ме възпре, каза: — Впрочем отиди, щом толкова ти се иска. Може би ще му повярваш, след като не искаш да повярваш на мен.

Усетих, че укорът в очите й ме измъчва прекалено много, затова се обърнах и решително напуснах стаята. Желаех да чуя истината от устата на Дорией. Иначе, мислех си, разсъдъкът ми не ще издържи на огромното напрежение. Тогава все още бях наивен и не съзнавах, че с Арсиное няма да имам и миг спокойствие.

Намерих Дорией, който се къпеше в топлия минерален водоем в двора на къщата. Водата миришеше на сяра и могъщото тяло на спартанеца изглеждаше още по-силно. Опитах да се успокоя, седнах на края на басейна и казах:

— Дорией, помниш ли стадиона в Делфи, където се състезавахме, ти и аз? Помниш ли живота ни в Коринт, битките в Йония? Нашето другарство е старо и изпитано. Ти си честен мъж и знаеш, че и най-горчивата истина е по-добра от изтънчената лъжа. Няма да ти се разсърдя, ако бъдеш откровен с мен. Заклевам те в името на приятелството ни и те питам: спал ли си с Арсиное?

Дорией не издържа погледа ми и сведе очи. После прочисти гърлото си и каза едва чуто:

— Хм, само два-три пъти, не повече. И какво от това? Не исках да обиждам никого, но пред чара на тази жена всеки мъж е безсилен.

Искреността му ми доказа, че в любовните дела той е също тъй наивен като мен, макар тогава да не съзнавах ясно всичко това. С треперещ глас аз го попитах:

— Насила ли я овладя?

— Насила, аз? — удиви се Дорией, като ме гледаше с широко отворени очи. — Кълна се в Херакъл, че ти съвсем не познаваш тази жена, Турмс! Нали ти казах, пред нея никой не може да устои!

След като си призна, на него изведнъж му олекна и той каза:

— Само, моля те, нито дума пред Танаквил! Не искам да й причинявам болка. Виж, за всичко е виновна Арсиное. Тя започна да гали мускулите ми и да им се възхищава, а след това каза, че като мъж ти не можеш да се мериш с мен.

— Ах, значи така! — промърморих аз.

— Разбираш ли — продължи той, — изглежда, че Танаквил ме беше похвалила много пред Арсиное и тя явно искаше да изпита достойнствата ми. Признай сам, Турмс, че не се иска много от Арсиное, за да разпали неудържима страст в тялото на всеки мъж! Мога да ти призная искрено, че когато тя започна да гали мускулите на бедрата ми, аз не бях в състояние да мисля за никакво приятелство… Да продължавам ли?

— Няма нужда — прекъснах го аз. — Всичко ми е ясно.

Но всъщност съм разбрал много малко от истината тогава.

— Дорией — казах, след известно колебание, — всичко това е все пак странно. Тя самата ми каза, че като мъж ти изобщо не я интересуваш.

Дорией се разсмя, смигна ми и започна да си играе с мускулите на гърдите си.

— Нима? — каза той. — Е, може би ти го е казала от състрадание. Жалко, че не можа да я видиш и да я чуеш тогава…

Отново скочих като ужилен и едва не паднах в басейна.

— Престани, Дорией! — изсъсках. — Не се сдържам вече! Замълчи!

Избягах, като едва успях да не се разплача. Бях разбрал едно: че на никого не мога да имам доверие и най-малко от всички — на Арсиное. Добре е всеки човек да преживее поне веднъж нещо подобно, за да не си остане завинаги глупак. Такъв си е животът, и разочарованието в него е съвсем в реда на нещата, както плесента на хляба или сълзенето на очите при простуда. Но едва се озовах отново в залата за пиршества на Танаквил, и ме обзе злоба. И още нещо: изведнъж почувствах странно облекчение. Вече не бях обвързан в приятелство с Дорией. Той беше скъсал нишката, която ни свързваше, макар всичко да се беше случило не по негова вина.

Когато влязох при Арсиное, тя седеше на ложето. Погледна ме с леко разтревожен поглед и попита:

— Е, Турмс, говори ли с Дорией? Сега вярваш ли, че между нас двамата не се е случило нищо непристойно? Може би трябва да се срамуваш от себе си, понеже се усъмни в мен!

— Ако трябва някой да се срамува, това не съм аз, Арсиное — отвърнах. — Моля те, не бъди толкова безочлива. Дорией ми призна всичко.

— Призна всичко? Че какво има да се признава? — удивена попита Арсиное.

— Спал е два-три пъти с теб. Не се прави, че не разбираш, — свлякох се на ложето и закрих лицето си с ръце. — Защо ме излъга и защо се закле в името на любовта ни? Ах, Арсиное, никога вече няма да мога да ти вярвам!

Тя сложи ръка на рамото ми.

— Турмс, говориш глупости! Дорией не би могъл да признае нещо, което не е било. Нима този спартанец иска да ни скара? Нима иска да посее съмнение в сърцето ти? Нищо друго не ми идва на ум.

В душата ми отново се зароди надежда и аз нямах сили да я угася. Тя разбра по очите ми, че се колебая, и побърза да прибави:

— Турмс, разбрах всичко. Навярно съм накърнила мъжкото самолюбие у спартанеца, когато го отхвърлих безжалостно. А сега той си отмъщава, като ме черни, защото знае, че му имаш доверие.

— Престани, престани, Арсиное! — умолявах аз. — И без това ми е тежко. Дорией каза истината. Отдавна го познавам и знам, че е така.

Арсиное обви ръцете си около шията ми и ме погледна в очите. Изведнъж тя се отдръпна сърдито и произнесе с горчивина:

— Стига! Вече нямам сили да се боря за любовта ни. Щом искаш да вярваш на другите повече, отколкото на мен, не мога да ти помогна, Турмс! Омръзна ми да се оправдавам. Край! Още утре се връщам в Ерикс!

Какво друго ми оставаше? Паднах на колене и започнах да моля за прошка, укорявайки се за съмненията си. Тя беше завзела душата ми и без нея щях да умра. Отново се понесохме в облаците и от висините на блаженството всичко земно ми се струваше неистинско и незначително — дори лъжата и измамата.

3.

Най-сетне морето беше годно за мореходство. Цяла зима фокейците се бяха трудили да вдигнат по-високо стените на Химера. Моряците чакаха с нетърпение да потеглят отново на път. Дионисий отпразнува пускането във водата на новия кораб, а двата стари петдесетвеслени съда бяха поправени и по-здрави от всякога. Той провери лично всяка дъска в обшивката, всяко въже и всяко весло. Вечер воините точеха мечовете си, мереха ризниците, предпазителите за слабините и наколенниците. Някои от ризниците се оказаха тесни, тъй като повечето от моряците бяха напълнели от спокойния живот в Химера. Гребците пееха непристойни прощални песни, а тези, които бяха успели да се оженят за местни, обмисляха как да им съобщят, че трябва да ги оставят на брега, тъй като би било прекалено рисковано да се вземат толкова много жени на път.

— Ти чакаш дете, мила — казваше мъжът, — а морето е много по-коварно, отколкото си мислиш. Ако ни нападнат тиренци, няма да можеш да се защитаваш и аз ще се притеснявам прекалено много за теб. Събери търпение! Веднага щом се доберем до Масилия, ще изпратя вест, а на следващата пролет ще дойда да те взема.

Колкото и убедителни да се мъчеха да бъдат, колкото и искрено да гледаха жените си в очите, в отговор чуваха само вой и плач. Жените коленопреклонно ги умоляваха да останат, да не тръгват на опасен път. Мъжът отвръщаше:

— Повече от всичко на света бих желал да остана с теб! И без това ми е тежко да напусна спокойния живот тук, а ти правиш нещата още по-непоносими. Уви, аз се заклех пред своя водач, пред Дионисий, че ще му бъда верен и ще го последвам дори накрай света. Заклех се с най-страшна клетва и не мога да се превърна в клетвопрестъпник!

Кринип обаче заповяда на всички женени фокейци да оставят пари за издръжка на жените си. Сумата зависеше от положението, което мъжете заемаха на корабите на Дионисий. Тридесет драхми — от гребците, сто — от бойците. Освен това всички жени, които бяха заченали през зимата, трябваше да получат по още десет драхми от военната плячка на Дионисий и останалите, като не беше важно дали тези жени са успели да се омъжат или не. Вбесени от наглостта на Кринип, моряците се събраха на градския площад и гръмко завикаха към двореца на тирана, наричайки го неблагодарник, скъперник и с какви ли не още обидни думи.

— Нима освен нас в Химера няма други мъже? — възклицаваха те през сълзи. — Та нали знакът на града ви е петелът. Не е наша вината, че са толкова разпуснати нравите ви. Цяла зима ни караше да работим като роби, а вечер, когато слънцето се скриеше, беше забранено човек да излезе из града, тъй че не ни оставаше нищо друго, освен да се приберем и да си легнем. А вашите жени сами се пъхаха в леглата ни! Нима мислиш, че бихме могли да ги обидим, след като ни бяха предложили гостоприемството си? Ние не сме варвари. Знаем как да се държим, за да останат доволни стопанките ни!

Кринип си запушваше ушите. Той нямаше никакво намерение да отменя заповедта си.

— Длъжни сте да уважавате закона. А за жителите на Химера моята дума е закон. Поне докато ми се вее брадата. Впрочем разрешавам ви да вземете жените си на корабите, ако искате. Моля, избирайте!

Независимо от шума и виковете Дионисий оставаше спокоен и не вземаше ничия страна. Та нали все още не беше успял да измъкне съкровищата си от подземията на Кринип.

Той наблюдаваше мълчаливо суетата по площада. Когато хората му започнаха да си дерат дрехите в знак на протест, Дионисий хвана за рамото най-близкия моряк, който се оказа гребец, и го попита:

— Какъв е този знак на гърба ти?

Гребецът се обърна, погледна към рамото си и обясни:

— Това е вълшебен знак, който с нищо не може да се измие. Той ще ме защити от бъдещи рани, макар да струва само една драхма.

Около Дионисий се струпаха и други моряци и някои от тях се похвалиха със същия знак, а други поискаха и те да си го купят. Дионисий се намръщи:

— Приличате ми на тракийските стражи, които рисуват сини знаци на птици по бузите си. Колко от вас имат вече този знак?

Оказа се, че по-голяма част от воините се бяха възползвали от услугите на пътуващия прорицател, който беше набол под лопатките им знаци, предпазващи от гибел, след което ги беше оцветил със синьо свещено багрило и ги беше поръсил със свещена пепел. А понеже прорицателят беше пристигнал само преди няколко дена, раните не бяха още съвсем зараснали. Знакът имаше формата на полумесец и се нанасяше с остър нож под лявата лопатка. След като посипвал раните с пепел, прорицателят завършвал делото си със свещена плюнка, тъй че моряците вярваха твърдо във вълшебството на знаците.

— Доведете ми тук този прорицател! Искам да видя лявата му плешка! — заповяда Дионисий.

Хората му хукнаха да търсят магьосника, но той като че ли беше пропаднал вдън земя и никой не можа да го намери, макар че го търсиха цял ден. Тези, които бяха останали без знак, ругаеха другарите си, че не им бяха съобщили по-рано за тази възможност. Щастливците разказваха, че прорицателят бил млад мъж с лъскава като мед кожа, който говорел гръцки като чужденец.

Докато Дионисий разпитваше хората си, Кринип се измъкна, като се оплака от болки в стомаха. Дионисий също не изглеждаше съвсем добре и дори сякаш нямаше сили да кори за нищо фокейците. Привечер той се появи в дома ни заедно с кормчията на най-големия кораб и каза:

— Синият знак по гърбовете на мъжете означава, че сме разкрити. Кринип ще дойде тук тази нощ, защото се страхува да ме кани вече. Трябва повече да мълчите и да слушате какво има да ни каже.

Дорией веднага се намеси:

— Аз ще постигна своето си! И много се радвам, защото ми се струва, Дионисий, че ти си готов да се присъединиш към мен. Това означава, че няма да има нужда от двубой помежду ни.

Дионисий въздъхна:

— Добре, добре, спартанецо. Но внимавай: нито дума за Сегеста в присъствието на Кринип. Иначе той няма да ни позволи дори да тръгнем. С теб може да се уговорим така, че аз да командвам на море, а ти — на суша. Навярно ще ни се наложи да завземем някой от крайбрежните градове при Ерикс — трябва да има къде да оставим корабите си.

След кратко мълчание Дорией отвърна:

— Може и да си прав. Но имай предвид — щом се установим на брега, корабите няма да са ни нужни повече. Ще заповядам да бъдат изгорени, за да отрежем пътя си назад.

Дионисий се опита да скрие недоволството си и само кимна, а Микон полюбопитства:

— Защо смяташ, че синият знак е предвестник на беда?

Дионисий поиска да проверим добре дали не ни подслушват жените и едва когато се убеди, че сме сами, зашепна:

— Близо до Химера се е появил финикийски стражеви кораб. Само да тръгнем по море, и те веднага ще съобщят за нас на флотата си.

— Но Химера не воюва с финикийците — казах аз. — Напротив, Кринип е приятел на Картаген, макар да пази като зеницата на окото си независимостта на града си. И изобщо — какво общо има всичко това със знака на прорицателя?

Дионисий ме ръчна с показалец под лявата плешка, усмихна се мрачно и каза:

— Именно на това място финикийците правят първия разрез, когато ще да одират жив някого. Не докосват главата, ръцете и краката. Ето защо жертвата им не умира в течение на няколко дена и дори е в състояние да ходи. Ако те интересува, мога да ти разкажа още подробности за жестокостите им.

Дорией пребледня от ужас, а Дионисий продължи:

— Някой ни е предал и в Картаген е известно, че плячката ни не е добита само от боя при Ладе. От този миг занапред опасността ни дебне на всяка крачка. Картагенците само чакат да напуснем Химера. Възможно е те да са предупредили и съюзниците си — етруските. Макар напоследък да си мисля, че явно не е възможно да се доберем до Масилия, тиренците и без това не биха ни пуснали в собствените си води, затова не бива да се вълнуваме чак толкова…

Микон, който беше започнал да пие от сутринта, произнесе с тържествен глас:

— Не съм от страхливите, но ми е опротивял трудният живот в морето. С твое позволение, Дионисий, бих останал в Химера, за да лекувам тукашните хора.

Дионисий се разсмя на висок глас, потупа Микон по рамото и обясни снизходително:

— Ако останеш тук, Микон, то рано или късно Кринип ще те предаде на финикийците, които ще ти одерат кожата и ще я увесят пред портите на Картаген за назидание на пиратите. Нашите лица — моето, твоето, на Дорией и на Турмс, както и на по-изявените от моряците ми, са известни на онези коварни същества, финикийците, можеш да бъдеш сигурен. Те отдавна замислят как да ни хванат, дори и ако успеем да се доберем до Масилия.

— Но нали се отказахме да плаваме натам! — извика Дорией.

— Вярно е — успокои го Дионисий, — но те мислят, че тръгваме по този път, понеже такива са слуховете. Ето защо тези хитреци белязаха хората ми и по този начин биха ги разпознали дори и след много години. Да речем, някой от моите хора, бивш морски разбойник, отдавна се е отказал от пиратския живот и вече е беззъб старец. Но ето че по някаква случайност същият се намира на търговски кораб, който финикийски стражеви кораб спира за проверка. Заповядват на всички мъже да свалят горната дреха, виждат знака на гърба на моя бивш моряк и само след няколко часа кожата му се развява на палубата на кораба, а самият той се гърчи полуодран на кърмата, докато не издъхне, но това ще стане чак след един-два дена, а дотогава финикийците ще го поливат от време на време със солена морска вода.

От тези думи ни призля. Дионисий изгледа мрачните ни лица и каза поучително:

— Човек, който бърка в гнездо на диви пчели, лаком за мед, трябва да знае какво го чака. Бяхте съвсем наясно с какво се захващате, когато се присъединихте към мен.

Думите му не бяха съвсем правдиви, но нямах желание да споря. Така или иначе, по нищо не се отличавахме от Дионисий и хората му — поне в очите на финикийците… В този миг в стаята влезе кормчията, когото Дионисий бе изпратил навън на пост, и съобщи, че стопанката на дома се прибира заедно с приятелката си. Дионисий погледна смутено, затрепери и извика:

— Не, не искам да се срещам пак с онази жена!

Но Арсиное нахълта така стремително в стаята, че едва не скъса завесата на вратата. В ръцете й видях някаква лъскава космата топка, която тя насочи към мен:

— Турмс, виж какво купих!

Погледнах и осъзнах, че тя държеше малко животно с жълти очи в ръцете си, от онези, дращещи чудовища, които египтяните смятат за свещени животни. В другите страни по света обаче такива животни са истинска рядкост. Веднъж видях едно подобно в Милет, в дома на знатна гражданка, която се славеше с лекомисленото си поведение. Не е изключено, твърдяха някои, че Милет бе загинал именно заради нравите на такива като нея.

— О, котка! — извиках аз. — Бързо отнеси това опасно животно навън! Нима не знаеш колко остри са ноктите му?

Бях огорчен и затова, защото котките бяха извънредно скъпи животни, а аз така и не разбирах откъде взима Арсиное пари за покупки. Но тя се разсмя радостно и възкликна:

— О, Турмс, не бъди дребнав! По-добре я вземи и я погали! Погали я, не бой се! Виж колко е лъскава козината й. Вземи я, порадвай й се!

И тя пусна в скута ми котката, която изфуча и впи нокти в гърдите ми, после скочи на рамото ми и го разкървави, след което се покатери на главата ми и скочи оттам на рамото на домашния бог на Танаквил.

— Ах, Турмс, цял живот съм си мечтала да имам такъв прелестен звяр! — бъбреше през всичкото това време Арсиное. — Повярвай ми, тя е съвсем питомна. Ти просто я изплаши с виковете си. Представи си само как ще бди над съня ми, свита на ложето ни! Очите й са подобни на малки светилници и мъждукат успокоително в тъмнината. Не, ти в никакъв случай не би поискал да ме лишиш от такова удоволствие!

Под съчувствените погледи на Дионисий, Дорией и Микон аз усетих, че се изчервявам от срам и яд.

— Изобщо не съм викал и не се боя от тези животни, а ги смятам за безполезни. Но и без това скоро ще отплаваме и няма как да вземем с нас котката.

— Защо не й кажеш и накъде точно се каним да отплаваме — каза саркастично Дионисий. — Не съм мислил, Турмс, че ти ще се окажеш най-бъбривия сред нас.

— И без това всички из града говорят, че ще отплавате скоро! — отвърна Арсиное. — Съветът в Картаген иска да накара някак Кринип да ви затвори в тъмница или да ви изгони от града. Всичко това ми каза търговецът, от когото купих котката. Той я държеше в клетка, пред която бяха запалени благовония. Каза ми, че ми я дава евтино, за да ми донесе късмет при плаването. — Арсиное ме погледна и като изтълкува неправилно израза ми, допълни: — Е, разбира се, и защото съм красива жена. Не е моя вината, че някои мъже искат да правят подаръци или да отстъпват стоките си по-евтино на красивите жени. Всеки умен съпруг не би имал нищо против това, тъй като няма да му се налага да харчи много, ако жена му получава подаръци.

Но ние бяхме тъй потресени от новината, която чухме от устата на Арсиное, че последните й думи останаха без отговор. Дионисий вдигна ръце и прошепна:

— Дано се смилят над нас боговете! Не можем да се надяваме на ничия друга помощ.

— Навярно това е пак военна хитрост на финикийците — промълвих аз. — Те нарочно са пробутали на Арсиное котка, която, както знаем, носи нещастие! Този търговец финикиец ли беше?

Арсиное продължаваше упорито да гали котката:

— Съвсем не! — отвърна тя. — Ако искаш да знаеш, той е тиренец, а освен това ти е приятел. Казва се Ларс Алсир. Тъкмо той ми продаде котката евтино, за да може да ти носи късмет и на теб!

Олекна ми, тъй като знаех, че Ларс Алсир не ми желае злото. Дионисий се разсмя внезапно и протегна огромната си лапа, за да погали котката. Арсиное му се усмихна с благодарност:

— О, Дионисий, само ти ме разбираш! — Ако не беше котката пак в скута й, струва ми се, че тя би се хвърлила в обятията му. — Турмс е наивник и не вижда по-далече от носа си! Та как би могъл търговецът да бъде финикиец, след като всички финикийци са спрели да търгуват с твоите хора. От тях не можете да си купите дори хляб или сушена смокиня. Доколкото знам, те са започнали да забраняват и на другите търговци да ви продават каквото и да е. Каква глупост наистина! Как може да се забрани на търговец да продава стоката си…

— Незабавно върви при жреците на Посейдон и ги разбуди! — обърна се Дионисий към кормчията си. — Помоли ги да ни продадат десет вола за жертвоприношение, колкото и да струват. Ако те откажат, подкупи някого да ги купи уж за себе си и му заплати щедро за услугата. Вътрешностите и костите нека останат на кладата, а печеното месо да се пренесе на корабите още тази нощ — той се обърна към Арсиное, за да поясни: — Прости ми, че се наложи да те прекъсна. Но като те гледах заедно с котката, изведнъж ми се прииска да принеса десет вола на Посейдон. Нали ме разбираш?

Арсиное присви дяволито очи и продължи:

— Дори и Ларс Алсир не би посмял да ми продаде котката, ако стане известно, че съм приятелка на Турмс. Тук никой не знае нищо за мен, макар че всички любопитстват коя съм, щом ме видят да се разхождам по улицата с малкия прислужник на Танаквил, който ми държи слънчобрана.

Хванах се за главата, тъй като й бях забранил да напуска дома, за да не привлича прекалено много внимание. Но Дионисий взе ръката й в своята и я попита:

— Кажи какво друго чу из улиците на Химера?

Не му се наложи да я пита втори път.

— Финикийските търговци искат Кринип да им върне дълга, който той направил, като взел от тях пари за надстройката на градските стени. Хората се смеят и се мъчат да отгатнат как ще свърши всичко това и дали финикийците ще разрушат стената, ако не си приберат парите — каза на един дъх Арсиное. Изведнъж се намръщи и като ми хвърли мрачен поглед, прибави: — Освен това Ларс Алсир ми каза нещо за теб, Турмс, и за внучката на Кринип. Какво общо имаш с нея?

По глупаво стечение на обстоятелствата точно в този миг в стаята нахълта верният слуга на Кринип, за да съобщи, че господарят му пристига. Почти веднага пред очите ни застана самият Кринип — задъхан и в ръце със сандалите си. Зад него стоеше Терил със златния венец на главата и с уплашен вид, а след него в стаята влезе и Кидипа, която сякаш беше доведена тук от злите сили. Поне така ми се стори тогава. При вида й Арсиное хвърли котката на пода и стана. Очите й горяха яростно.

— Откога младите козички тичат след мъжете? — попита тя. — В Химера се носят много слухове, но изобщо не можех да предположа, че бащата на тази нахалница я води тук като сводник, за да я срещне с мъж, който не се интересува от нея и който въобще не й подхожда. Ще ми заплатиш за това, Турмс! На твое място бих потънала вдън земя от срам. — Пристъпи към Кидипа, изгледа я и обяви: — Та тя няма гърди! Освен това очите й са много раздалечени. И стъпалата й са прекалено големи!

Не ми оставаше нищо друго, освен да награбя Арсиное и въпреки съпротивлението й да я отведа в покоите ни, далече от всички присъстващи. Котката се втурна пред нас и скочи на ложето ни, преди да успея да бутна на него Арсиное. Хвърлих я тъй рязко, че дъхът й секна за миг, но затова пък, стори ми се, че прочетох в очите й почит.

— Ах, Турмс, как можеш да се държиш толкова грубо с мен! Нима наистина си влюбен в това разглезено момиче? Навярно заради нея беше дошъл в Ерикс. Защо ти трябваше да ме взимаш със себе си тогава? Може би, за да си поиграеш с мен?

— Кидипа… — обърках се аз. — Искам да кажа, Арсиное! Пази си душевните и телесните сили за по-големи изпитания. Възможно е още тази нощ да вдигнем котва, а утре вече да станем храна на рибите. Приготви се за път и моли богинята да ти помогне!

Но Арсиное не ме слушаше. Тя ме хвана за дрехата, дръпна ме с всичка сила и извика:

— Не се опитвай да се отклониш от темата, Турмс! По-добре признай, че си беше уредил среща с Кидипа. Сега ще отида и ще я убия! Как посмя? Явно си мислел, че ще съм заспала по това време и ще можеш да се отдадеш свободно на любовни наслади.

Понеже съвестта ми не беше съвсем чиста, побързах да отговоря:

— Скъпа Арсиное, грешиш! Аз бях не по-малко учуден от теб, когато видях, че Кринип е довел внучката си, и дори не разбирам защо този глупав старец я е домъкнал със себе си на таен съвет… Ако искаш, можеш да задържиш котката. Нямам нищо против нея, стига да не я пускаш да спи при нас. Освен това, чудя се защо Ларс Алсир е клюкарствал с теб днес! Мислех го за по-мъдър мъж.

Арсиное се успокои и каза:

— Между другото, Алсир ме помоли да ти предам нещо, но в суматохата забравих какво беше. За щастие се махаме оттук! Скоро около теб няма да има нахални девици, които да желаят да те прелъстят.

— Арсиное — възразих отчаян аз, — повярвай, тя наистина не ме интересува и не бих се докоснал до нея дори с щипци. От момента, в който те срещнах, дори за миг не съм помислял за Кидипа и когато я видях днес, сам се учудих на себе си, че някога бях впечатлен от нея. А тя наистина има големи стъпала, добре че ми каза, не бях го забелязал по-рано. Освен това очите й наистина са доста раздалечени.

Арсиное ме хвана за косата и изсъска:

— Ако не спреш да говориш за Кидипа, аз ще ти извадя очите! Значи ти успя набързо да я разгледаш и си преценил всичките й прелести! — Но изведнъж тя се отпусна на ложето и започна да търси нещо из пазвата си. — Спомних си, че Ларс Алсир ме помоли да ти предам това — и тя извади малка черна статуетка на морско конче, голяма колкото палеца ми. — А за да е сигурен, че ще изпълня поръката му, той и на мен ми подари морско конче, само че златно. Не мога да разбера защо му е да ти праща такава евтина дрънкулка, макар кончето да е мило на вид, не намираш ли?

— И какво друго ти поръча да ми предадеш? — изгубил търпение, попитах аз.

— Не бъди нетърпелив — каза Арсиное и смръщи чело. — Само ме объркваш. А, да, той каза, че всичко ще се развие добре за теб, макар да си се свързал със земята, и прибави, че това всъщност не го учудва, след като е видял мен. Но все пак имаш нужда от съвет, така каза той. А съветът му гласи следното (той го повтори няколко пъти): два картагенски бойни кораба са скрити в крайбрежните гори на запад от Химера, а пред градските стени, пред храма на Якх, е издигната клада. Тя е пред самия олтар, за да не буди учудване у никого. Огънят ще бъде запален, когато тръгнете на път. Каза, че и други бойни кораби са на път към Химера, тъй че за фокейците било най-добре да се махнат колкото се може по-скоро оттук.

Тя въздъхна и се протегна на ложето, заела съблазнителна поза и галейки разсеяно котката. Но всичко, което разказа, беше извънредно важно, тъй че се въздържах да легна до нея, въпреки че много ми се искаше.

— Трябва да се върна при другите, Арсиное — казах аз. — Съветът е започнал, а Дионисий има нужда от мен.

— Няма ли да ме дариш с прощална целувчица? — попита тя със слаб глас. — Нима толкова бързаш да видиш оная нахалница?

Затворих очи и се наведох да я целуна, а тя обви ръце около шията ми и не ме пусна, докато не осъзнах колко трудно ми е да се разделя с нея. После ме отблъсна сърдито:

— Турмс, нима дори сега мислиш все за същото? Само това ли искаш от мен? Бих могла да ти бъда съветница, моята женска мъдрост би ти била от полза.

И тя ме побутна към вратата, а след това отново се излегна и взе пак да гали котката. Явно беше доволна от себе си.

4.

Алчният Кринип с радост би задържал за себе си богатствата ни и ако имаше смелост, би заповядал на хората си да убият Дионисий. Но понеже беше голям хитрец, той се отнасяше с уважение към него и чувстваше, че военачалникът е нащрек. Освен това се беше обвързал пред Дионисий с клетва над свещените амулети. Този старец с болен стомах беше господствал дълго и щастливо в Химера благодарение на същите амулети, та беше започнал да вярва в тях. И когато бе почувствал, че смъртта не е далече, той бе решил да не дразни подземните духове и да не нарушава клетвата си.

Когато влязох в залата за пиршества, видях, че Кринип се пазари добродушно с Дионисий за част от съкровищата. Искаше да получи една десета от цялото богатство, скрито в подземията му, срещу това, че корабите ни ще напуснат Химера без никакви затруднения. Кидипа наблюдаваше любезно беседващите мъже. Почувствах изпитателния й поглед и затова реших да разкажа незабавно на другите за новините, които бях научил току-що от Арсиное. В този миг в залата влезе кормчията и съобщи, че жертвените клади пред храма на Посейдон вече горят и жреците приготвят волското месо за изпичане. Дионисий разпореди да бъдат изпратени някои от хората му при градските врати, за да залеят с вода кладата близо до олтара на Якх, а така също и незабавно да се каже на всички моряци да се приготвят за път.

Кринип доби строг вид, прекрати пазаренето и заяви:

— Много се радвам, че по-рано издадох заповед жителите на Химера да не излизат навън след залез-слънце. Това, разбира се, не се отнася за жреците. Ако хората ти срещнат стражари, нека не се стесняват, а да ги бият, както правят винаги, поради което мисля, че и стражите ми предпочитат да избягват хората ти, Дионисий.

Кринип се уговори с Дионисий преди разсъмване някои от най-хитрите моряци (в чиято вярност Дионисий не се съмняваше) да нахълтат в дома на тирана, да обезоръжат охраната и да проникнат в съкровищницата, а прощалният ни дар да се разпилее по пода, сякаш един от чувалите е бил изпуснат в бързината и съдържанието му се е разсипало.

— Забранявам ви да убивате пазачите ми — каза Кринип. — Те са ми нужни, затова трябва само да ги вържете, за да не тръгнат подире ви. Запушете им и устите, да не викат и да не вдигнат всички в къщата. А що се отнася до стражата при градските врати, може да убиете един-двама, за да изглежда всичко правдоподобно. Плиснете портите на града с кръвта им. Аз ще сложа нарочно някои хора, от които бих се отървал с удоволствие по най-различни причини. Въздържал съм се сам да издавам смъртни присъди, за да не всявам безпричинен страх у гражданите. — Навъсен от болките в корема, той същевременно се разхили и си поглади брадата. — Не знам дали финикийците ще ми повярват, че си се изплъзнал от града с плячката си въпреки волята ми. Но в картагенския градски съвет заседават мъдри и опитни хора, за които мирът и търговията са по-важни от ненужните спорове, та се надявам те да се направят, че ми вярват. И доброто ми име няма да пострада, въпреки че цяла зима съм оказвал гостоприемство на пирати.

Кидипа погали дядо си по бузата и го помоли:

— Не се вълнувай, дядо, и не се уморявай с толкова приказки! Всичко ще се уреди. Прибери се вкъщи и се наспи добре. Не забравяй да се завиеш презглава, за да не чуеш нищо и да не видиш нищо. Надявам се, че ще ми разрешиш да целуна за сбогом присъстващите тук мъже, нали, дядо, и да им пожелая щастливо плаване?

Тя прегърна Дионисий и притисна устните си до неговите. Но мислите му бяха заети със съвсем други неща. След това тя целуна по същия начин Дорией и Микон. Най-накрая се приближи и до мен, вдигна се на пръсти и внимателно се вгледа в лицето ми, а след това, без да пророни и дума дори, изведнъж ме захапа по долната устна, и то така силно, че тя веднага се поду. Вместо да мисля за това, което ни чака, аз се разтревожих какво ще каже Арсиное, като види устната ми.

След като се простихме с Кринип, пожелахме му дълъг живот и му благодарихме за гостоприемството, настъпи ред да принесем жертва пред домашния бог на Танаквил. По време на обреда Дорией изведнъж избухна в смях:

— Интересно би било да се види лицето на Кринип, когато узнае, че сме се запътили към Ерикс и ще нападнем Сегеста. Ще му се наложи да се разправя доста повече с финикийския съвет, отколкото си мисли.

Дионисий също се разсмя и отвърна:

— Прав си, и на мен също ми е смешно, като си го помисля. Щом излезем в открито море, ще потеглим в посока, която ще обърка картагенските кораби.

Дорией беше толкова самовлюбен и дотолкова заслепен от собствените си планове, че потупа приятелски Дионисий по рамото и каза:

— Когато сме в морето, ти си военачалник. Дори се радвам, че картагенците ни разкриха. Иначе в момент на отчаяние ти би решил навярно да отплаваме все пак за Масилия. А сега не ти остава нищо друго, освен да се включиш във войната за Ерикс, тъй като картагенците веднага биха ти одрали кожата, само да им паднеш в лапите.

Дионисий се усмихна и отвърна:

— Ти изрече златни слова, о, потомъко на Херакъл!

Дорией прие това в буквален смисъл и се изпъчи горделиво, но аз подозирах, че Дионисий имаше предвид следното: когато боговете дарили Херакъл със сила и мъжество, те същевременно му отнели разума.

Времето течеше и Дионисий реши да започне последните приготовления, а на мен ми каза да проверя по списъка с вещите дали Кринип не си е присвоил повече, отколкото му се полагаше. Дорией заяви, че няма намерение да участва в никакви обири и няма да убива никого, тъй като е под достойнството му. Остатъкът от нощта той реши да прекара при съпругата си Танаквил, за да се прости с нея и да уговори тайните условни думи и знаци, които трябваше да се предадат на синовете й в Сегеста, както и на сиканите в горите на Ерикс, щом се разгори бунтът. Той се съгласи с желание да се погрижи също и за Арсиное и нещата, които тя трябваше да вземе със себе си. Все пак не бях сигурен дали Дорией ще се справи както трябва, затова помолих и Микон да следи Дорией и да има грижа дори за котката, на която явно съдбата беше отредила да отплава с нас.

Всичко беше извършено точно по план, както предвидихме. Стражата в дома на Кринип не оказа съпротива и остави оръжието си още при първата заплаха. Хората на Дионисий им вързаха ръцете и ги удариха по главите, за да не се усъмни никой във верността на тези стражници към Кринип. Самият Кринип беше оставил на видно място ключа за подземията, за да не се наложи да разбиваме красивата порта, която водеше към тях. След като се добрахме до съкровищата си, моряците на Дионисий ги отнесоха на гърбовете си до пристана под освиркванията на нощната стража по улиците. По-едрите и по-неудобни за носене вещи Дионисий разпиля собственоръчно из къщата на Кринип — това беше уговореният прощален дар за тирана и семейството му. Но го извърши без особено желание, само за да не наруши дадената вече дума. Аз също бях обзет от яд, като гледах колко много скъпи вещи остават в дома на алчния Кринип.

Дионисий обаче ме успокои и каза, че грабенето е винаги по-лесно, отколкото продаването на придобитата с кръв плячка на разумна цена. Загубата ни беше неминуема още от момента, в който съкровищата ни се намериха в подземията на тирана.

Моряците, които не бяха малко, се трудиха цяла нощ. Те пренесоха на корабите и жертвеното месо, изпечено на олтара на Посейдон, и отмъкнаха някои неща от къщите на Химера — мехове с вино, зехтин и торби с грах. Дионисий махна пренебрежително, чул оплакванията и виковете на ограбените граждани, а когато женският плач стана почти непоносим, той заключи:

— Оплакват мъжете си, които тръгват на опасен морски път. Плачът и стенанията са нещо естествено за женското поведение и ние не можем да им заповядваме да замълчат. Уверен съм, че скоро ще се смеят от радост, когато родят красиви и здрави младенци. Ясно е, че оставихме вечна следа в Химера!

Но и на него, както и на мен, му беше трудно да се раздели с Химера, града, в който преживяхме толкова много незабравими спокойни часове.

Бяхме сред последните, които напуснаха града. След като се убеди, че Дорией, Арсиное и Микон са вече на кораба, Дионисий даде знак на хората си, които бързо се разправиха с градската стража, която ни наблюдаваше недоброжелателно. Както беше уговорката с тирана на града, кръвта на градската стража беше плисната пред вратите на града, и то доста обилно, сякаш моряците искаха да облекчат болката си от раздялата с жените си и с града. За спомен от Химера те снеха с голям труд каменния петел от градските врати и го качиха на един от корабите.

Пролетната нощ бе огласена от всевъзможни звуци. Вълните се блъскаха с шум в прибрежните камъни. Мракът все още не беше отстъпил на зората и хората различаваха едва-едва силуетите на другарите си. Щом усети под нозете си клатещата се палуба, Дионисий взе да върти нос, за да определи посоката на вятъра, погледна на север, на запад и накрая каза:

— Турмс, повелителю на ветровете, направи така, че да се вдигне лек вятър, иначе бялата ти кожа като дреха ще падне в нозете ти.

Навярно само се шегуваше, тъй като не последва команда за вдигане на платна. Той разпореди само корабът да бъде приготвен за отплаване и гребците да бъдат готови по местата си. Двата петдесетвеслени съда вече напредваха към открито море и се скриха в тъмнината от погледите ни. До нас достигаха само далечните удари по гонга, определящи такта на гребците. Но ето че Дионисий даде тихо някаква заповед на кормчиите и на началниците на гребците. Три реда весла с шум се врязаха в морската вода, а под палубата се дочуха болезнените крясъци на гребците, които, несвикнали с новите гребла, бяха успели вече да прищипят пръстите си между отворите и веслата. Бавно и предпазливо започнахме да се отдалечаваме от брега.

Ако не беше лекият ветрец, навярно бихме заседнали в плитчините, но всичко потръгна и гребците свикнаха скоро с новия кораб. Съдът увеличи скоростта си.

Химера остана далече зад нас. Мъката ми беше толкова голяма, че сълзи потекоха от очите ми. Струваше ми се, че не оплаквам само града, а и своята слабост. Когато Дионисий ме помоли да призова вятъра, аз разбрах какво беше имал предвид Ларс Алсир, когато беше казал на Арсиное, че съм се обвързал със земята. Тази жена ме теглеше към земята и всяваше смут в мислите ми, като ме караше да мисля за неща, които не ме засягаха. Молбата на Дионисий беше предизвикала странно чувство в тялото ми, като че ли на врата ми тежеше олово. Това можеше да означава само едно: че силите са ме напуснали.

Като забеляза, че не му отговарям, а само въздишам тежко, Дионисий ме потупа по рамото и каза:

— Не се напъвай напразно. Нека хората ми да се потрудят малко с веслата, за да привикнат на новия кораб и да разберат как се носи той по вълните. Иначе може да стане така, че при първия по-силен вятър да останем без мачти и да се обърнем.

— Накъде плаваме? — попитах аз.

— Нека Посейдон реши това — спокойно отговори Дионисий. — Но все пак няма да е лошо да видиш дали не е ръждясал мечът ти в ножницата през дългата ленива зима. Защото първата ни работа ще бъде да се отбием при двата картагенски кораба, скрити наблизо, които изобщо не очакват посещение от нас. Плавал съм и по-рано тук и бреговите знаци са ми познати, затова мога да отгатна горе-долу къде са скрили корабите си картагенските военачалници, ако, разбира се, са опитни мореходци. Не ги ли открия до изгрев-слънце, да не ми е името Дионисий!

— А аз мислех, че искаш час по-скоро да се озовеш в открито море, за да не се срещаш с тях! — удивих се аз. — Та нали заповяда да залеят с вода кладата, която трябваше да бъде запалена като знак за картагенците. По изгрев-слънце ще бъдем вече далече, извън видимостта на неприятеля…

— … който неотстъпно ще ни следва като хрътка — прекъсна ме Дионисий. — Нима не разбираш, че с два кораба те нямат да посмеят да влязат в бой с нас, а ще се опитат да ни привлекат направо в обятията на бойната флота на Картаген, която вече е на поход. Защо да не се възползвам от случая? Хората ми са си отпочинали и им е необходима победа, за да забравят мъката си по изоставените химерийки. Но ако не искаш да се биеш, Турмс, слизай долу и лягай до Арсиное.

Продължавахме да напредваме на гребла, като не се отдалечавахме прекалено много от брега. Усещах под нозете си клатушкащия се кораб и страхът ми нарастваше, докато не доби панически размери. Не знаех нищо за морските течения и за силата на приливите и отливите, не умеех да отгатвам времето по облаците, както Дионисий, а и вятърът не ми се подчиняваше вече. Отново се бях превърнал в прах и тленна плът. Не ми се вярваше, че някога съм бил благословен от мълнията. Всичко, което се случваше, беше само сляпа игра на случайността. Изобщо не ме радваше мисълта за Арсиное, която се намираше в безопасност под палубата — мислех единствено колко много тревоги ми беше донесъл съвместният живот с нея.

Отидох до ограждението на кораба, при въжената стълба, надвесих се над водата и веднага повърнах от мъка и страх. След известно време почувствах облекчение.

Това кратко плаване под командването на Дионисий през тази пролетна нощ като че ли беше по-убедително доказателство за познанията му в морските дела, отколкото цялото ни плаване досега и спасяването на трите ни кораба от бурите и всички други премеждия, макар тогава да не го разбирах. По изгрев-слънце трите ни кораба навлязоха в някакъв залив и веднага след това чухме звън на бронзови финикийски гонгове и бойния сигнал на финикийски рогове. Картагенската стража, която не беше мигнала цяла нощ, гледаше с изумление как се приближаваме заплашително към тях — по средата най-големият нов кораб, а от двете страни като верни кучета на богинята на смъртта — двата петдесетвеслени съда. Макар и опитни моряци, картагенците едва-едва успяха да пуснат корабите си на вода и да вдигнат хората си на тревога. При застрашителния ни вид те бяха готови да отстъпят в бяг, но в паниката се получиха противоречиви команди и в края на краищата те тръгнаха да ни посрещнат.

Дионисий подканваше фокейците със страшни бойни викове. Обичайната проницателност не му изневери и този път. Корабът ни, който следваше като сянка един от финикийските съдове, се заби с ударника си в хълбока му и го притисна към крайбрежните скали, така че нашият кораб остана незасегнат, а финикийският бе потрошен като орехова черупка. Успяхме да спрем навреме, за да не заседнем в плитчините. От всички страни се чуваха предсмъртни вопли. Картагенските хоплити скочиха във водата, а гребците се хвърлиха по собствена воля след тях, надявайки се да намерят спасение на сушата. На разбития съд останаха само двама стрелци с лъкове. Те бяха решили да се защитават, но Дорией прониза единия с копието си, а другият беше изтикан зад борда от нашите гребци.

След като разбраха, че са обречени, картагенците от втория кораб се върнаха на брега и се укриха из крайбрежните храсти. Към тях се присъединиха и останалите живи финикийци и скоро откъм гората започнаха да свистят стрели. Ние се защитавахме с голям труд от тях, като се прикривахме с щитовете си. Стрелите, които попаднаха в отворите за веслата, раниха двама от гребците, така че Микон взе да ги преглежда и превързва. Дъждът от стрели се усилваше все повече и повече, поради което Дионисий заповяда да обърнем към открито море:

— Имат късмет, че войската им се състои повече от стрелци, отколкото от бойци с мечове. Впрочем, както знаете, те изобщо не са страхливци…

В това време картагенците се бяха заели да извадят от водата ранените, като се приканваха едни друг с викове и ни заплашваха с юмруци. Ругаеха ни на различни езици, дори и на гръцки. Повечето бяха с медни на цвят тела, но имаше и негри, и жълти. Разсърден, Дорией заудря меча о щита си и предложи:

— Хайде да слезем и да убием всички, които останаха живи. Омръзна ми да слушам оскърбленията им. В края на краищата — кой тук е победител?!

Дионисий го изгледа замислено и отвърна:

— Само да напуснем кораба, и финикийците ще ни примамят навътре в гората и ще ни избият. Този съд, който потопихме, е вече негоден, но другият кораб трябва да бъде запален на всяка цена, дори и да бъде забелязан димът му, за да не тръгне да ни преследва.

— Запалването на кораб е не по-малко почетна работа от истинския бой — заяви Дорией. — Разреши ми да сляза на брега и да увелича славата си. Ще отвлека вниманието на картагенците, а в това време някои от нашите хора ще подпалят кораба.

Дионисий се направи на извънредно учуден, но влезе в спор с Дорией.

— Сам каза това, за което си мислех, но не смеех да те помоля, тъй като се страхувах да не те обидя. Защото смел воин като теб не бива да се изпраща да върши работа, която не е по сърцето му.

Дорией едва изчака Дионисий да довърши и започна да вика, че са му нужни доброволци, които да свършат с него тази работа. Фокейците обаче се оказаха изведнъж доста заети и само когато Дионисий спомена, че по всяка вероятност корабът, който трябваше да бъде запален, е натоварен с ценни трофеи, се образува прилична група от доброволци.

Когато съдът се приближи до брега, спартанецът първи скочи на сушата. Двама от нашите воини, с огниво, прахан и два съда с мазнина се насочиха незабелязано към картагенския съд, а петдесетвесленият ни кораб отстъпи назад, за да не прихване огъня.

При вида на Дорией, който стоеше сам на брега със застрашително вдигнат щит и копие под мишницата, целият облечен в бляскави бойни доспехи, картагенците зяпнаха от учудване. Дорией започна да крещи и да тропа, като ги призоваваше да се бият. Най-сетне финикийците забелязаха, че от кораба им се издига стълб дим, и хукнаха да го спасяват. Те бяха двадесетина души, все хоплити, към които Дорией се спусна стремглаво и успя да убие четирима от тях с копието си, преди да разберат какво всъщност става. След това той извади меча си и като призоваваше яростно Херакъл да го води в битката, се спусна към останалите. Финикийците изпаднаха в ярост и в ужас от подобно дръзко поведение и двама от тях хукнаха да се спасяват, а останалите загинаха от меча на Дорией — в това число и един от военачалниците им, който в яростното си заслепление направо се наниза на меча на спартанеца.

Като гледаше Дорией, Дионисий ругаеше, скубеше си брадата и викаше:

— Ето това се казва воин! И защо точно него трябваше да го ударят с весло по главата при Ладе?

Колкото да си поеме дъх, Дорией се наведе и откъсна от ушите на убития си враг златни обици, след което смъкна и от шията му верига със златна лъвска глава. През цялото време трябваше да се пази от стрелите, които свистяха към него. Ние дочувахме звъна им, когато отскачаха от щита му и ризницата му.

През това време фокейците, които бяха проникнали на финикийския съд и го бяха подпалили, претърсваха основно съдържанието му от носа до кърмата и чак когато решиха, че не си заслужава да се търси повече, те го поляха с мазнината от двата съда, хвърлиха се във водата и заплуваха към нас. През това време пламъците на горящия кораб се вдигнаха високо към небето.

Дорией измъкна от щита си няколко вражески копия, хвърли ги на земята и ги стъпка с крака. След това извади и от бедрото си една забила се там стрела, а подир малко и друга, която проби бузата му. Финикийците, като видяха, че лицето му се обагри от кръв, се зарадваха и към спартанеца заваля нов дъжд от стрели и копия. Дорией, който куцаше силно, се нахвърли отново към врага. В гнева си той беше толкова страшен, че картагенците отстъпиха назад към гората. Някои от воините призоваваха ужасени бог Меликерт[1].

Тук Дионисий, който следеше неотлъчно невероятните прояви на Дорией, заплака горчиво и възкликна:

— Никога няма да си простя, ако оставя толкова храбър воин да загине в незначителна схватка, макар по този начин да спасява всички нас!

В същия миг осъзнах, че дълбоко в душата си аз желаех смъртта на Дорией. Ето защо следях борбата му с огромно чувство за вина, но не му се притекох на помощ. Сега можех да не се коря повече, тъй като Дионисий заповяда на един от корабите да отиде до брега и да прибере Дорией. Разбрах, че Дионисий беше имал намерение да остави Дорией да загине, но хитрецът бързо беше съобразил, че ще изгуби доверието на хората си, ако остави на смърт такъв смелчак.

Чак когато Дорией беше вдигнат на кораба, откъдето го прехвърлиха на нашия и кръвта му обагри палубата, аз забелязах, че Арсиное също бе излязла навън и следеше с възторг боя. Беше облечена с къса бяла туника, която откриваше коленете й, и беше препасана със сребърен колан, който подчертаваше тънката й талия. Краката й бяха обути в сандали със сребърни връзки, а косата й беше сресана високо над врата й. Тя накара Дионисий и кормчията да забравят за Дорией, а началникът на гребците обърка такта на ударите по гонга. Но Дионисий бързо се съвзе и започна да крещи и да дава заповеди наляво и надясно, като шибаше всички разярен с камшика си. Водата се разпени под веслата и скоро горящият кораб на финикийците остана далече зад нас.

След като помогнах на Дорией да смъкне доспехите си, а Микон остана при него, за да намаже раните му с лечебни мехлеми, аз отидох при Арсиное и попитах със злоба в гласа:

— Защо се показваш пред мъжете в такова облекло? Мястото ти е долу и аз ти забранявам да излизаш на палубата — ако не за друго, то заради собствената ти сигурност.

Но тя не ми обърна никакво внимание, приближи се до Дорией, коленичи пред него, погледна го възхитена и каза:

— О, Дорией, ти си истински герой! Струваше ми се, че гледам самия Арес в цялото му великолепие, когато те наблюдавах как се биеш! С какво наслаждение, стига да можех, бих изцерила раните ти с целувка! Не можеш да си представиш колко ме възбужда засъхналата пяна на яростта ти в ъгълчетата на устните ти и силната миризма на пот, която се носи от тялото ти!

Микон, който все още не беше привършил с превързването на раните на спартанеца, отстрани с ръка Арсиное, но аз забелязах, че Дорией спря да трепери, а очите му се проясниха. Той загледа с копнеж към Арсиное, след това хвърли и към мен презрителен поглед.

— Жалко, че Турмс не беше рамо до рамо с мен, както в добрите времена по-рано… Чаках го, но той не дойде. Арсиное, само ако знаех, че ме наблюдаваш, бих убил още повече картагенци в чест на красотата ти. Но тъй като ме раниха в крака, позволих им да се скрият.

Жрицата ме погледна мълчаливо, после възкликна:

— Колко чудесен беше ти в боя, Дорией! Бих искала да сляза на брега и да взема шепа пясък и миди от него за спомен от възхитителната ти смелост!

Спартанецът се разсмя, горд с победата си:

— Какъв трофей би бил пясъкът? Аз имам у себе си нещо по-добро. Ето — вземи!

Той протегна ръка и подаде на Арсиное златните обици, по които имаше засъхнала кръв и кожа от ушите на убития картагенец.

Арсиное запляска щастливо с ръце и взе подаръка, без да се смущава от останките по обиците. Златото блесна на слънцето и тя взе да благодари:

— Ако настояваш, аз, разбира се, не бих искала да те обидя с отказ. Сам знаеш, че стойността на тези обици не се измерва в злато за мен. Главната им ценност е в това, че ти си ги добил в честен бой, от който си излязъл победител. — Тя продължи да го гледа с благоговение, но след като разбра, че Дорией няма какво повече да й каже, се намръщи леко, поклати глава и възкликна: — Не, не, не мога да ги приема. Та те са си твой трофей.

За да покаже, че не е права, Дорией измъкна още едно украшение. Това беше веригата, смъкната от шията на врага. За да може да разгледа по-добре лъвската глава, Арсиное я взе в ръцете си и внезапно възкликна:

— О, та това е знак на картагенски военачалник! Същата верига с лъвска глава получи някога едно познато ми момиче от богатия си покровител. Помня как плаках от завист тогава, защото знаех, че никога не ще имам нещо подобно!

Дорией каза великодушно:

— Можеш да я задържиш, щом толкова ти се нрави. Такива дрънкулки не са ми чак кой знае колко по вкуса, а и без това от Турмс никога не можеш да получиш такива ценни подаръци.

Арсиное изрази учудване и няколко пъти отблъсна веригата, но накрая каза:

— В никакъв случай не бих приела такъв дар, ако не беше желанието ми да бъда наравно с онази млада жрица, която получи тогава също такава верига с лъвска глава. Но как бих могла да се отплатя за добротата ти? Аз се държа тъй свободно с теб само защото вие с Турмс сте приятели.

Длъжен съм да призная, че докато слушах разговора им, аз съвсем не изпитвах приятелски чувства. Чак когато Арсиное се убеди, че у спартанеца няма нищо друго ценно, тя стана бавно, разтри коленете си и заяви, че не иска повече да мъчи Дорией, който навярно изпитва болка от раните си.

Дионисий заповяда да бъде увеличена скоростта, за да можем колкото се може по-бързо да излезем в открито море и да не се отклоним към брега, откъдето биха могли да ни забележат. Но той беше видял всичко, което се случи между Арсиное и Дорией, и се приближи към нас, като разсеяно галеше златната обица на собственото си ухо.

— Арсиное — произнесе почтително той, — хората ми мислят, че на кораба ни е дошла някоя богиня, и присъствието ти тук ги смущава. Ако им позволиш дълго да ти се любуват, кой знае какви мисли биха се родили в главите им! Затова най-добре е ти и Турмс да слезете долу и ти да не се показваш много-много на палубата.

По израза на лицето й разбрах, че тя се готви да му възрази, и затова реших да се намеся незабавно:

— Никой не те принуждава да слезеш долу, Арсиное. И все пак жалко за бялата ти кожа. Скоро тя ще стане съвсем червена от слънцето.

Арсиное извика уплашено и започна да придърпва диплите на туниката върху раменете си.

— Защо не ми каза по-рано? — упрекна ме тя и заслиза към малката каюта, която беше приготвена за нея под палубата. Аз я последвах и щом влязохме вътре, тя се обърна към мен и каза: — Не се сърди, Турмс, и не мисли лоши неща за мен. Кълна се, още сега бих хвърлила даровете на спартанеца в морето, ако ми обещаеш, че няма да ме гледаш вече така! Вярно е, че имам слабост към украшенията и че ми е приятно да получавам подаръци от мъже — особено ако това са редки и скъпи вещи. Турмс, любими, надявам се, не си забравил, че досега от теб не съм получила нищо освен няколко парцала и този прост камък. — Тук тя се върна към мен, прегърна ме и добави: — Но не мисли, че чакам от теб подаръци! Ти самият си подарък за мен. Не бих могла и да мечтая за нещо по-добро, моля те само, не бъди дребнав и не ми забранявай да взимам от другите това, което ми се полага като на красива жена. Истина е, че те обичам такъв какъвто си и когато сме заедно, на мен ми е достатъчна тръстикова постеля и къс осолена риба за обяд. И все пак по-добре би било, ако имаме красив дом и прислуга, която да го поддържа. Тъй че разреши ми да мисля и за бъдещето и да посъбера малко злато.

Думите й смекчиха болката ми, тъй като тя ми даваше да разбера, че има намерение да живее с мен до края на живота си. След като забеляза, че гневът ми се изпари, тя ме погали по бузата и помоли:

— Турмс, опитай се да разбереш своята Арсиное и не мисли само как стоят нещата за теб. Красотата — това е единственото богатство, което притежавам и което няма да бъде вечно. Трябва да разбереш, че имам намерение да се възползвам от красотата си, докато я имам. Обичай ме такава, каквато съм, с всичките ми недостатъци, и не се стреми да ме променяш!

— Ах, Арсиное — въздъхнах аз, — не е възможно човек да отгатне каква е следващата стъпка, която ще предприемеш. Ти си тъй загадъчна. Но може би именно затова те обичам толкова много и страдам тъй безумно… Стига само да протегна ръце, за да те прегърна, и ти ми се изплъзваш. Кажи, Арсиное, как да се доближа до теб?

Тя отвори широко очи, погледна ме безсрамно и отвърна:

— Е, Турмс, трябва да решиш сам, не мога да ти дам съвет…

Зад преграда от корабни греди дочувах плясъка на веслата и шума на вълните. Отново бяхме сами. Тялото й не знаеше умора и с всеки миг тя ми се струваше все по-жизнена. Към привечер Арсиное беше все още свежа и весела, а аз се чувствах като изцеден. Тя си оставаше винаги по-издръжлива от мен.

[1] Син на митичния тивански цар Атамант и Ино. За да се спаси от обезумелия си баща, се хвърля заедно с майка си в морето. Превръща се в божество и става покровител на моряците. — Б.пр. ↑

5.

Гребците бавно въртяха веслата, а този който отмерваше такта с бронзовия гонг, го вършеше със сънливи движения. Дионисий седеше заедно с Микон и Дорией на кърмата и беше подпрял лакът на един от прощалните подаръци на Кринип — миризлива овча кожа. Тримата пиеха вино и явно бяха в добро разположение на духа. От време на време Дионисий се провикваше към гребците да действат по-усърдно, но през по-голяма част от времето седеше мълчалив и слушаше какво му говори Микон. А той се беше впуснал в обяснения за отвъдното, за престола на забравата, за посвещението и завръщането.

Дионисий каза:

— Не вярвам особено в завръщането. Докато са силни мускулите ми и стомахът ми издържа на лошата храна в морето, а и зъбите ми са на мястото си, ще съм доволен и няма да мечтая за нищо друго. Но като гледам сега безкрайната морска шир, лазурното небе и чувам плясъка на вълните, бих искал някой ден да се върна отново дори и в образа на малка бяла чайка, само и само да видя отново цялата тази красота — тесен лек кораб, който се носи по вълните и гони безумната си мечта.

Усмихнах се тихо, като чух опитите на Дионисий да бъде поетичен.

— Красиви са белите колони на храмовете и стените им, издигнати от лъскав мрамор — подхвана Дорией. — Красива е синята планина, която се очертава в далечината. Красива е и долината, в която тече жълтата река Еврота. Красиви са и голите момчета, удряни с бич пред храма на Артемида в чест на суровата богиня, които не издават нито стон. Красив е и победителят, който пръв пристига на начертаната линия, — задъхан, не може да си поеме дъх. Но според мен най-красив е воинът, който пада в бой с окървавена глава, ала не се предава пред по-силния враг, нападнал родината му.

Микон каза:

— Красив е белият гълъб, красиво пълзи и змията изцелителка, която съпровожда Асклепий. Но най-красив е посветеният, който в предсмъртния си час отваря широко очи и на устните му се изписва блажена усмивка, защото умее да проникне в тайните на отвъдното.

Аз рекох:

— Не бих искал да споря с вас кое е най-красивото на света, макар много добре да знам що е то, а и вие знаете, макар да се правите, че не го съзнавате. Ето защо се опитвате да се утешите, като пиете вино и говорите безсмислици.

Започна да се смрачава, на небосвода блеснаха звезди и Дионисий извика на гребците да прекратят с гребането, след което заповяда трите кораба да бъдат вързани един с друг. Дойде време да бъде раздадена храната и всички да се оттеглят, за да отпочинат и да наберат сили за утрешния ден.

Микон занарежда красиво с мекия си глас:

Сънят е брат на смъртта,

а страданието — брат на смъртния.

Океан от сълзи не може да го побере,

но мен не ме е страх — нали съм посветен.

О, явете се пред мен, тайнствени богове,

и сложете в устата ми медна монета,

отведете ме при извора на истината

и не заключвайте след мен портала на забравата.

Йаооо! Йаооо!

Но това не беше заклинание на посветен, а само викът на Якх.

Вече цели три дена плавахме в открито море и гребците се трудеха непрекъснато, тъй като нямахме попътен вятър. Но никой от фокейците не роптаеше, всички охотно се подчиняваха на заповедите на Дионисий, радвайки се, че с всеки замах на веслата се отдалечаваха все повече и повече от жестоките картагенци. Нощем връзвахме корабите един за друг, а котката на Арсиное скачаше от палуба на палуба и очите й, светещи в мрака, предизвикваха суеверен страх у моряците.

Привечер на четвъртия ден Дорией се приведе в достолепен вид, въпреки че раните му все още не бяха съвсем минали, след което взе меча си в ръце и започна да разговаря с него и да си тананика бойни химни, за да повдигне духа си. След това отиде при Дионисий и застана пред него с широко разтворени крака.

— За какво мислиш, Дионисий от Фокея? — попита спартанецът. — Ние отдавна сме се отървали от картагенските кораби. Слънцето и звездите ми подсказват, че с всеки изминат ден напредваме все по на север. Ако продължаваме така, никога няма да стигнем до Ерикс.

— Прав си, Дорией, и аз наистина имах намерение да поговоря с теб за това — добродушно отвърна Дионисий и направи знак с показалец на хората си. Те хванаха Дорией за ръцете и краката и го вързаха така, че да не може да ги движи. Всичко стана тъй мълниеносно, че спартанецът дори не успя да размаха меча си. Той взе да се гърчи и да ругае страшно, но след известно време си спомни за достойнството си, замълча и впери ненавистен поглед в Дионисий.

— Виж какво, Дорией, потомъко на Херакъл — миролюбиво започна Дионисий, обръщайки се не само към пленника, но и към хората си, които се бяха подчинили доста неохотно на заповедта му да нападнат Дорией, — уважаваме твоята смелост, а и по произхождение стоиш по-високо от нас, но не можеш да отречеш, че ударът с весло по главата, който получи при боя в Ладе, напомня за себе си от време на време. Твоят божествен праотец Херакъл също е имал умопомрачения. Казват, че по време на подобни пристъпи чувал в ушите си вой и непрестанен детски плач. Много се огорчих, когато видях, че разговаряш с меча си, сякаш е живо същество, а не бездушен къс метал. А още по-тежко ми стана, когато започна да говориш за звездите, слънцето и за морските дела, от които нищо не разбираш. За твоя собствена сигурност ще ми се наложи да те оставя вързан в сандък за въжета, докато не се вразумиш, а и докато не стигнем до Масилия.

Моряците се опитаха да успокоят Дорией и го потупаха по рамото:

— Не ни се сърди, постъпваме така за твое собствено добро. Водните простори често побъркват непривикналите към тях. Дори и хитроумният Одисей е трябвало да се върже за мачтата, когато щял да чуе песента на сирените.

Дорией се тресеше от ярост, та чак корабът подскачаше. Той викаше:

— Защо, о, защо трябва да плаваме към Масилия? Вместо тежко морско пътешествие аз ви предлагам лек бой на сушата, след което ще се сдобием с короната на Сегеста, а аз ще поделя между вас тамошната земя. Ще можете да вдигнете домове и да заживеете там, както и да отгледате бъдещи воини — вашите собствени синове. Робите елими ще ни бъдат от полза, а що се отнася до сиканите, аз ще ви позволя да се възползвате и от тези племена — мъжете им ще ви научат да ловувате, жените им ще ви бъдат наложници… Дионисий иска да ви лиши от всичко това!

За да заглуши думите му, Дионисий се разсмя гръмко, плесна с ръце бедрата си и възкликна:

— Чуйте го, чуйте го само, фокейци! Този човек наистина не е на себе си. Той ви предлага да изоставите морето и да копаете земята! Никога не съм чувал нищо по-налудничаво!

Но хората му нерешително пристъпваха от крак на крак, гребците изоставиха местата си и дойдоха на палубата, а моряците на двата петдесетвеслени съда се събраха на кърмите им, за да чуват по-добре. Тогава Дионисий замълча и натисна със сандала си устата на Дорией, който лежеше на дъските на палубата, след което се обърна към всички насъбрали се:

— Плаваме на север, към Масилия, и достигнахме вече тиренските води. Късметът винаги ме е съпътствал и аз имам вяра в себе си, че и този път ще съумея да се справя с трудностите. В Масилия правят отлично червено вино и дори най-големите бедняци ядат хляб и мед, а бели като сняг робини човек може да си купи само за няколко драхми.

Дорией вдигна рязко глава, за да се освободи от стъпалото на Дионисий, и завика:

— Вместо опасни приключения и чужди богове аз ви предлагам чудесна страна, където храмовете са също като гръцките, а варварите почитат всеки, който говори гръцки. Предлагам ви кратко пътуване и лека война. Сами видяхте как се бия. Така че, обещавам ви, че до края на дните си ще живеете спокойно под сянката на короната ми.

Дионисий искаше да удари спартанеца по главата, но фокейците го възпряха. Някои от тях размишляваха на глас:

— Той има известно право, а и ние не знаем как ще бъдем посрещнати в Масилия. Тиренците са могли да потопят без особен труд стоте кораба на предците ни, а ние сме само около триста души и няма да издържим дълго, когато морето почернее и почервенее от тиренските кораби.

Дорией продължаваше да крещи:

— Триста храбреци под моя команда — това е огромна сила. В боя аз няма да се крия зад гърбовете ви, а ще ви поведа напред. Вие не сте с всичкия си, а не аз, ако вярвате на Дионисий, а не на мен.

Дионисий вдигна ръка, за да усмири хората си:

— Престанете да крякате като патоци, искам да ви кажа нещо! Да, вярно е, че се съветвах с Дорией. Да, вярно е, че няма да загубим нищо, ако развържем война срещу Ерикс и вярно е също така, че Картаген няма да ни пощади. Разбирам всичко това и ако по някаква причина не успеем да се доберем до Масилия, непременно ще хвърлим котва на брега на Ерикс.

В морето думата на Дионисий означаваше повече от тази на Дорией и след като поспориха, хората решиха все пак да продължат плаването към Масилия…

Пътуването в непознато море е винаги рисковано. Капризният вятър ни носеше по вълните тъй дълго, че питейната вода започна да се вмирисва. Много от моряците се разболяха от треска, а някои имаха видения.

Освен това животът на кораба беше отровен от воплите на Дорией и опитите му да се откопчи от сандъка, в който беше затворен. Арсиное ставаше все по-бледа и с всеки изминат ден, често се оплакваше от скука и призоваваше смъртта. Нощем тя ме молеше да освободя Дорией и да вдигна бунт, тъй като гибелта в битка според нея би била много по-щастлива участ от безцелното плаване по морето, вмирисаната питейна вода, червясалото брашно и гранясалия зехтин.

След около месец на хоризонта се показа земя. Дионисий загреба с ведро морска вода, помириса я, опита я на вкус, внимателно разгледа дъното на ведрото, където беше стигнала тинята, и накрая каза:

— Тази страна ми е неизвестна, макар да се простира далече на север и на юг. Според мен пред нас е италийският бряг, което означава, че вятърът и теченията са ни отнесли далече на изток.

Скоро срещнахме два гръцки търговски кораба и търговците ни съобщиха, че плават към домовете си в Куме, а недалеч оттук се простират земите на етруските. Когато Дионисий им поиска прясна вода и зехтин, те изгледаха с подозрение загорелите ни лица и окаяния ни вид.

— Нямаме право да продаваме вода и храна на непознати в морето. Брегът е съвсем наблизо и у рибарите навярно ще се намери всичко, което ви е нужно.

Дионисий реши да не ги граби — все пак бяха гърци. Оставихме ги да продължат плаването си, а самите ние се насочихме към сушата. Така или иначе — нямахме друг избор. Скоро намерихме сладководен извор, около който бяха издигнати колиби с тръстикови покриви. Етруските се държаха по-различно от варварите и не побягнаха, когато ни видяха. Колибите бяха обшити с дъски, а съдовете им за хранене бяха метални. Посудата, която използваха при обреди, беше от изпечена глина, боядисана в черно, а жените им носеха много изящни украшения.

Слънчевият бряг със синеещите се в далечината планини ни допадна много — дори гребците не пожелаха да грабят или да насилват. Нужно ни беше време, за да се запасим с достатъчно вода, и никой от нас не бързаше обратно на кораба, дори и самият Дионисий, макар прозрението да му подсказваше, че не е безопасно да се задържа дълго време на непознат бряг. Все още бяхме около извора и свещените дървета наоколо, когато към нас се приближи стремглаво колесница, запрегната с два коня. На колесницата стоеше въоръжен мъж, който започна направо да вика, че е необходимо да му покажем съдоходно разрешение. Престорихме се, че не го разбираме, и след като хвърли кратък поглед към оръжието ни, той заповяда да се върнем на кораба си и да отплаваме оттук. След всичко това мъжът се отдалечи също тъй стремително с колесницата си, както беше дошъл. Във въздуха се носеше само прахът от бронзовите й колела. Само след миг бяхме заобиколени от копиеносци, които се установиха на известно разстояние от нас.

Те не ни попречиха да се качим на корабите си, но когато се отдалечавахме, метнаха няколко копия към нас. След като излязохме в открито море, видяхме стълбове дим на сушата, а след това от север към нас заприиждаха бързоходни бойни кораби, чиито гребци гребяха с пълна сила. Искахме да отплаваме колкото се може по-далече от брега, но течението ни попречи, тъй че неприятелят ни настигна. От чуждите кораби махаха яростно с щитовете си към нас, но ние се правехме, че не ги забелязваме.

След като разбраха, че нямаме намерение да спираме, от главния кораб пуснаха стрела със сноп кървави пера, вързани за нея. Тя изсвистя и се заби на палубата ни. Дионисий я изтръгна и я разгледа внимателно.

— Струва ми се, че разбирам какво означава това. Но аз съм търпелив и няма да се хвана за меча, докато не ме нападнат. Тъй или иначе — не бих могъл да настигна толкова леки и бързи кораби.

Корабите не ни оставиха на мира до залез-слънце, а когато брегът в далечината потъмня, те заеха бойни позиции и ни нападаха от няколко страни. Виждах как се приближават към нас и как носовете им порят вълните.

Чу се трясък и грохот — това беше от удара на неприятелските съдове в петдесетвеслените ни кораби, които бяха от двете страни на главния ни кораб. До нас достигнаха предсмъртните викове на някои от гребците — стрелите и копията ги бяха застигнали през отворите за веслата. Скоро двата по-малки кораба забавиха ход и почти спряха. Единият от вражеските съдове, който се оказа рамо до рамо с нас, успя да откърти и двете ни рулеви весла. Дионисий изрева от негодувание и собственоръчно хвърли привързаната към въже котва, която се заби в кърмата на вражеския съд. Част от дървената обшивка на кърмата се отцепи. Гребците се опитаха да изтръгнат котвата, а бойците ги предпазваха с щитовете си, но от височината на нашия кораб се оказа съвсем лесно да избием повечето от тях с копията си или да ги съборим зад борда с помощта на веслата.

Врагът реши да ни атакува откъм носа, но не му се удаде да пробие веднага здравите греди, от които беше построен съдът ни. Поискаха да ни нападнат още веднъж, ала се разминаха и ни се врязаха отстрани. Още преди гребците да успеят да освободят кораба си с помощта на веслата, по-голяма част от тях станаха жертви на копията ни.

Боят продължи кратко време, но загубите ни бяха чувствителни — на първо място това засягаше двата петдесетвеслени съда. И макар че успяхме да потопим един от корабите, който Дионисий уцели удачно с котвата, неудържимият натиск на етруските го накара да се замисли и да започне да се чеше по брадата. Постарахме се колкото се може по-бързо да поправим рулевите си весла, а екипажът на петдесетвеслените кораби затъкна отворите с овчи кожи, но чак на разсъмване успяхме да изгребем всичката вода от трюмовете. Уви, солената вода се беше смесила с питейната, а запасите храна, които бяхме взели от поселището на брега, се бяха намокрили.

Най-лошо от всичко беше, че не можехме да се откъснем от етруските бойни кораби. Пострадалите от боя съдове се насочиха към брега и скоро се скриха в тъмнината, но оцелелите се намираха все още наблизо. Когато настъпи нощта, етруските поставиха на кърмите на корабите си котли с горяща смола. Опитахме се да ги потопим, но напразно. Леки и бързи, корабите им лесно ни се изплъзваха и обсипваха палубите ни със стрели.

Дионисий предложи:

— Хайде да се посъветваме и да решим как да действаме срещу тези странни противници. Къде се е видяло такива малки кораби да нападат нашия огромен съд с три реда весла! Тиренците не се придържат към общоприетите правила на морския бой, според които в схватка влизат кораби от един и същ вид, а леките бойни съдове се използват за други цели.

Аз възразих:

— В крайбрежните си градове тиренците имат сигурно и големи кораби. Предполагам, че именно затова запалиха смола — за да ги привлекат на помощ.

Котката на Арсиное пристъпваше безшумно около нас, спираше се често около Дионисий и няколко пъти се отри в краката му, след което се протегна и започна да дращи с нокти палубата. Дионисий възкликна във възторг:

— Свещеното животно е по-умно от всички нас! Погледнете, то е обърнало глава на изток и дращи палубата, за да предизвика източен вятър. Хайде всички да задращим палубата и да засвирим с уста, подражавайки на вятъра.

И той заповяда на хората си да застанат на колене по палубите и на трите кораба, да дращят с нокти по дъските, да галят нежно мачтите и да подсвиркват. Някои дори изпълниха танца на дъжда, който бяха научили още от Фокея. Със своето странно поведение те толкова много наплашиха етруските, че последните предпочетоха да се отдалечат малко от нас. Но колкото и да се мъчихме, не можахме да предизвикаме вятър. Дори напротив, престана да духа и лекият ветрец, който галеше по-рано вълните. Морето застина съвсем неподвижно. Като разбра безплодността на усилията ни, Дионисий заповяда двата петдесетвеслени кораба да бъдат привързани към нашия, за да могат хората спокойно да отдъхнат, да се помолят, да се измият, да срешат косите си и да намажат телата си с благовония, та да посрещнат достойно смъртта на сутринта.

Забелязахме по това, че светлината от тиренските кораби ставаше все по-малка и по-малка, че те се отдалечават от нас. Бяхме заобиколени от пълен мрак, тъй че едва-едва различавахме водата зад кърмата. Аз възкликнах:

— О, Дионисий от Фокея, на теб отново ти провървя! Вражеските съдове си отидоха. Етруските се боят да останат нощем в морето, затова се изтеглиха към брега.

Дионисий загуби много време, за да се вглежда в непроницаемия мрак. Неочаквано откъм кърмата се дочу трясък и удари на брадва. Запалихме факли и видяхме, че някои от хората на етруските преспокойно чупеха рулевите ни весла. Фокейците завикаха, че в Тиренско море властват чужди богове, които трябва да бъдат омилостивени по някакъв начин, иначе всички ще загинем. Някои питаха издевателски Дионисий:

— Къде е късметът ти сега, а?

След като извършиха черното си дело, етруските се гмурнаха под вода, преди да успеем да се разправим с тях, и отново запалиха котлите със смола на палубите си. Дионисий заповяда и нашите кораби да бъдат осветени, за да успеем да ги поправим преди разсъмване. Той си скубеше косите и крещеше:

— Къде се е чуло и видяло корабите ми да светят нощем, като че ли са някакви бордеи?

Чувствах се престъпник, задето бях отмъкнал Арсиное от храма й и я бях обрекъл на гибел в морето. Спуснах се долу и надникнах в каютата на жрицата. Тя лежеше отслабнала и бледна, а очите й бяха още по-големи и по-тъмни от обичайното.

— Арсиное — казах аз, — корабите на етруските почти са се долепили до нашите. Рулевите ни весла са счупени. На разсъмване ще пристигнат още вражески съдове и ще ни довършат. Не можем да се скрием, тъй като морето е съвсем спокойно и неподвижно, а опитите ни да предизвикаме вятър се оказаха безуспешни.

Арсиное въздъхна в отговор:

— Ах, Турмс, лежах тук и броях дните си. Да, между другото, страшно много ми се хапват печени миди.

Реших, че е смъртно уплашена и затова говори несвързано. Докоснах с ръка челото й, но то беше хладно.

— Арсиное — едва събрах сили да продължа, — колко съжалявам, че те отвлякох от храма на Афродита! Но все още не всичко е изгубено. Можем да вдигнем знака на мира пред етруските кораби и да те прехвърлим при тях преди началото на битката. Ще им обясниш коя си и те няма да ти причинят зло, тъй като етруските са богобоязлив народ.

Но Арсиное не разбираше колко мъчително ми беше да произнеса всичко това, та ме погледна недоверчиво и прехапа устни.

— Защо трябва да постъпим така? Лошо ли ми е тук? Или може би мечтаеш вече за белите робини на Масилия и искаш да се отървеш от мен? Навярно съм погрозняла и не те привличам вече.

Да се разговаря с нея беше невъзможно и безполезно. Щом се опитах да й обясня, че желая само нейната сигурност, тя се разрида, хвърли се на шията ми и каза:

— О, Турмс, но аз не мога да живея без теб, макар да ти изглеждам лекомислена и вятърничава. Аз те обичам! Обичам те безкрайно много! Повярвай ми, по-рано не можех да си представя, че бих могла да се влюбя така! И знаеш ли, струва ми се, че чакам дете, твоето дете, Турмс! Помниш ли нашата първа среща в светилището? Колко странно, че веднага се хвърлих в обятията ти… Ах, как бушуваше тогава бурята!

— Кълна се в богинята! — възкликнах с изумление. — Но всичко това е невъзможно!

Тя се разсърди:

— Много е възможно дори, макар да ме е срам, понеже съм жрица. Но в онзи момент подобни мисли бяха далече от мен. Никога не съм изпитвала нещо подобно, Турмс! Ах, ако бяхме умрели тогава, със сплетени едно в друго тела, всичко щеше да е по-лесно!

— О, Арсиное! — простенах аз и я прегърнах крепко в обятията си. — Сега разбирам какво се е случило и какво е трябвало да се случи! Аз не очаквах нищо подобно. Колко съм щастлив, любима!

— Щастлив! — подигра ме тя и сбърчи нос. — А аз изобщо не съм щастлива и толкова ми е лошо, че дори те ненавиждам. Не съм мислила, че някой мъж може да ми причини толкова много зло. Ако си искал да ме обвържеш към себе си, ти успя, но пази се: ще ти се наложи да отговаряш за постъпките си.

Аз я прегърнах нежно и изпитах копнеж по нея. Тя беше много отслабнала и дъхът й миришеше на повръщано, тъй като нямаше сили да се измие и да се намаже с благовония. Не, бурята, която се вдигна тогава над Ерикс съвсем не беше случайна! Дорией и Микон бяха само временните й прищевки, които нямаха никакво значение. Отдавна й бях простил, толкова бях уверен в себе си и в Арсиное…

Но скоро отново си спомних къде се намираме и какво ни чака. Осъзнах, че единствено аз мога да спася Арсиное и детето си. За себе си изобщо не мислех. Отслабнал от оскъдната храна, от труда, от нощните бдения и тревожните мисли, изведнъж се почувствах отново освободен от земните окови. От глъбините на съществото ми се надигна неведома сила и аз отново можех да извърша чудо. Разтворих ръце и ги вдигнах към небето. Стъпалата ми не усещаха дъсчения под. Ръцете ми започнаха сами да се движат и аз не можех да ги спра, дори и да поисках. Сам не разбрах кога се озовах на палубата и четири пъти призовах вятъра на четири различни страни:

— Ела, ветре, разрази се, аз, Турмс, благословеният от мълнията, ви призовавам!

Викът ми прозвуча страшно в тъмнината, фокейците изоставиха заниманията си и се насъбраха около мен. Дионисий дотича и попита:

— Турмс, наистина ли призоваваш вятъра? Моля те, призови източен и не чак ураганен! Той би бил най-подходящ за нас.

Краката ми затанцуваха сами и аз се обърнах яростно към Дионисий:

— Замълчи, простосмъртни! Не гневи боговете! Обръщам се към тези, които са по-могъщи и по-древни от гръцките богове. Нека те сами да решат кой вятър да задуха! Мога да предизвикам буря, но каква ще бъде тя — не зная!

В същия миг морето се разлюля, корабите се разклатиха и над главите ни закапаха капки дъжд. Вятърът изведнъж се изви със страшна сила и Дионисий едва успя да заповяда да бъдат изгасени всички факли.

Етруските не схванаха веднага какво става и до нас достигнаха вопли на ужас: там силният вятър беше съборил котела с горящата смола, която се разля и подпали палубата им. Вълнението на морето се усилваше все повече и повече.

Аз кръжах и кръжах, без да мога да спра, и крещях в изстъпление, призовавайки още вятър. За да ме накара да млъкна, Дионисий се хвърли на гърба ми и ме събори: иначе бурята щеше да се превърне в страшен смъртоносен ураган. Щом усетих главата ми да се удря о дъските на палубата, изведнъж неведомата сила започна да се отдръпва от дълбините на тялото ми и аз отново станах обикновен човек. Трябваше да се хвана за нещо, та да не се озова в морето.

Гласът на Дионисий, даващ заповеди, се смесваше с воя на вятъра. Наложи му се сам да среже въжетата, с които бяха вързани двата други кораба, тъй като моряците не се решаваха да похабят толкова ценни въжета. От един от петдесетвеслените кораби дочухме викове за помощ, тъй като отворите от направените пробиви се бяха оказали без затъкнатите в тях кожи и корабът се пълнеше с вода. Нашият кораб също загреба вода от най-долните отверстия за веслата. Казано накратко, и на трите ни палуби цареше паника, докато най-накрая Дионисий не изрева към моряците от потъващия кораб да го напуснат и да се присъединят към нас. Моряците изпълниха с готовност заповедта му и дори някои от тях успяха да пренесат част от собствеността си, но каменният петел на Химера потъна заедно с кораба. Двама моряци загинаха, смазани от сблъсъка между двата кораба. Вторият петдесетвеслен кораб изчезна от погледа ни, носен със страшна сила от бурята.

За щастие Дионисий успя да насочи кораба ни по посока на вятъра, тъй че не се обърнахме. Съвсем не разбирах как фокейците съумяваха да гребат, след като корабът ни ту се издигаше почти направо с носа си нагоре, ту падаше надолу в бездната. Когато Дионисий вдигна малко платно, набързо поправените рулеви весла като че ли накараха кораба да бъде по-послушен. Но платното прекалено много ускори съда ни: някои от гребците изпонападаха под пейките с потрошени ребра. Чувах как стенеха и призоваваха смъртта.

Успях някак да се добера до Арсиное. Тя лежеше по корем на дъното на каютата си и се опитваше отчаяно да се хване за нещо здраво, а от носа й течеше кръв. Щом усети допира ми, тя се разрида и ме затрупа с упреци:

— Значи всичко това е пак твоя работа, Турмс! Нима беше необходимо да предизвикваш такава буря само защото научи, че чакам дете? Не можеше ли да постъпиш по-разумно?

Аз я прегърнах и я защитих с тялото си, което беше вече цялото в синини. А какво ставаше в стомаха ми — дори не искам да си спомня!

Колкото и да е странно, останахме живи до сутринта. Когато слънцето изгря, бурята отстъпи и на нейно място задуха умерен попътен вятър. С надути платна, порейки огромните вълни, ние се носехме на запад. Хората започнаха да се усмихват и да се чудят, че въпреки всичко бяхме оцелели. Дионисий раздаде на всеки по чашка неразредено вино и изля малко от него в чест на Посейдон. Много от хората му сметнаха, че последният жест не беше нужен — та нали тук властваха други богове!

В далечината видяхме да се белее платно и един от зорките ни стражеви се покатери на палубата. След малко той съобщи, че това е петдесетвесленият ни кораб, който беше оцелял. Когато слънцето беше в зенита си, успяхме да го настигнем и с радост открихме, че не е особено пострадал.

Аз наистина бях предизвикал източен вятър, макар и без да зная как. Небето се проясни, но вятърът продължи да духа няколко дни и да гони корабите ни все по-далече на запад. На четвъртия ден забелязахме бряг, а зад него в далечината се синееха планини. Дионисий каза:

— Пред нас е един от големите острови, на който предците ни са основали колонии. Между островите има прилив. Ако ни провърви, ще можем да го преплаваме и да се озовем в морето, на чийто северен край се намира Масилия.

Дионисий заповяда да се насочим на североизток по дължината на бреговата ивица, но вятърът не ни позволи да спазваме тази посока и непрестанно ни теглеше към сушата. Скоро се озовахме в малък архипелаг. Бяхме заобиколени от малки островчета и течението ни влачеше между тях. Дионисий реши, че най-добре ще бъде да изпрати напред петдесетвесления кораб, който да провери не е ли много тесен проходът. Разпореди да бъдат поставени съгледвачи на носа и на кърмата, които да потърсят място за спиране, тъй като не биваше да оставаме до падането на мрака, а се налагаше да изтеглим корабите и да ги поправим набързо.

След като отминахме един скалист нос, ние се натъкнахме на рибарско корабче, натоварено с богат улов. Успяхме да пленим трима мургави и чернооки сарди, на които се наложи да поемат ролята на водачи през непознатите за нас води. Те не говореха на никой познат ни език, но възлестият камшик в ръцете на Дионисий се оказа добър учител. Пленниците ни обясниха как именно да заобиколим опасните островни скали, за да навлезем в пролива. Ако разбирахме правилно по жестовете им, то този пролив беше достатъчно дълбок и плаването по него беше безопасно.

Забелязахме, че върховете на риболовните им копия са от ковано желязо, и решихме, че тези хора са или подчинени от етруските, или търгуват с тях.

Дионисий реши да се държи приятелски и да спечели доверието им. Той заповяда корабчето им да бъде привързано за по-малкия от нашите кораби и не позволи на хората си да унищожат мрежите и улова им. Заплати за рибата, от която се нуждаехме, с няколко от сребърните химерски монети, измъкнати от Кринип.

Сардите повъртяха монетите в ръцете си, след което ни начертаха пътя през пролива, водещ към открито море. Показаха ни и къде можем да спрем — на един от първите пустинни острови, който беше нисък и на чийто пясък можехме да изтеглим корабите си. В далечината зад този остров се виждаше синьо-зелена ивица земя и затова Дионисий не ни позволи да палим огън. Изядохме рибата сурова, поръсена само със сол, тъй като бяхме съвсем изгладнели. Гълтахме я направо с кожата и хрущялите.

6.

След като хапнахме, легнахме да си починем и заспахме като пребити. Подир твърдите корабни дъски топлият пясък и меката растителност на острова ни се сториха особено приятни, макар някои от моряците да се оплакваха от болки в корема, след като бяха яли сурова риба.

Арсиное спеше в обятията ми, отпуснала глава на рамото ми. Все още не можехме да пуснем Дорией от сандъка за въжета, защото въпреки нечовешките несгоди, които беше принуден да търпи, той продължаваше да заплашва с пресипнал глас, че ще удуши Дионисий с голи ръце, само да го развържем.

На разсъмване се събудихме от студ и видяхме, че сардите ги няма, няма го и корабчето им и улова. Дионисий изруга и се нахвърли да бие часовите, без да обръща внимание на уверенията им, че цяла нощ са бдели и са изпълнявали точно заповедите му: да следят дали няма да се появят кораби и да охраняват съня ни. По отношение на сардите никаква заповед не им била дадена, твърдяха те. Обидени, те обясниха как сардите им показали с жестове, че искат да тръгнат към морето да наловят още риба. Те показали и сребърните монети, получени от Дионисий, като дали да се разбере, че искат да спечелят още такива. Ето защо стражите не сметнали за необходимо да ги задържат. В гнева си Дионисий закрещя, че такива глупаци не могат да бъдат фокейци — навярно някакви чужденци са се пъхнали в ложето на майките им и са оставили за наследство на синовете си дебелоглавие и тъпота.

Обзеха ни лоши предчувствия и Дионисий заповяда корабите да бъдат изтласкани незабавно във водата. Сардите по всяка вероятност вече бяха успели да вдигнат тревога на брега и същият източен вятър, който ни помогна да се озовем благополучно до Сардиния, навярно гонеше по вълните към нас етруски бойни кораби. Сега само бързината можеше да ни спаси. Ако имаме късмет, каза Дионисий, ще успеем да си пробием път с бой през пролива, след което ще се насочим незабавно към Масилия. Той отново ни помоли да му се доверим напълно, както на него, тъй и на невероятната му сполука, която досега не го беше изоставила нито веднъж.

Но тази сутрин всичко беше като омагьосано — и течението, и приливите, и отливите в тази чужда земя бяха тъй изменчиви и непонятни, че нашите кораби никак не можеха да се откъснат от брега и стояха до него като приковани. Събрахме всички сили и с голям труд успяхме да задвижим малко големия кораб.

Слънцето беше високо в небето, когато най-накрая успяхме да потеглим. Течението в пролива ни понесе бързо на юг, а в същото време забелязахме платна откъм изток. Скоро видяхме кои са преследвачите ни — червени и черни бойни кораби. Моряците от петдесетвесления ни кораб започнаха да умоляват Дионисий да не ги изоставя, ако се стигне до бой. Дионисий сърдито се провикна в отговор:

— Съвестта ви явно не е чиста, моряци! Отлично знаете, че можете да се откъснете от нас и да се скриете, тъй като петдесетвесленият кораб е много по-лек от нашата трирема[1]. Но повярвайте, сами няма да съумеете да се доберете до Масилия! Заедно сме силни, ако се разделим, ще се превърнем в лесна плячка за тиренците.

Небето беше лазурно и дълбоко, но в този ден и това ни се стори като лош знак. Брегът, в чиято сянка ни влачеше течението, изглеждаше зловещ под блясъка на слънцето. Вятърът се усили и смени посоката. Сега той духаше от север и ни тласкаше към сушата. С голям труд успяхме да заобиколим носа пред нас и решихме, че най-лошото е вече зад гърба ни. Някои дори започнаха да се поздравяват, но след като се озовахме от другата страна на носа, изведнъж пред очите ни изникна пристан с големи кораби, а зад него се издигаше хълм, по чиито склонове беше разположен град, заобиколен от висока стена с островърхи стражеви кули[2], построени от груби камъни. Към нас тръгнаха четири кораба, те явно ни чакаха в засада, а от север също идваха кораби, които се движеха бързо, гонени от вятъра, но все пак бяха още далече и приличаха на черни точки в огромното море. Като че ли надежда за спасение нямаше…

Но пред лицето на смъртната опасност Дионисий отново показа най-доброто в твърдия си нрав. Той разтърси яростно глава, подобно на разярен бик, нададе боен зов и се обърна към хората си с ободрителни думи:

— В тези води от много години насам властват етруските и островите, които виждате, са живели в мир, а стражевите кораби са се занимавали само с издаване на разрешения за плаване и със събирането на мита. Не са свикнали да се бият. Ще ги унищожим и ще отмъстим за предците си, чиито кости са пръснати и по тези брегове.

Воините започнаха да блъскат щитовете един о друг, а гребците налегнаха веслата. Дишайки тежко, те запяха весели фокейски песни. Потеглихме смело право към стражевите кораби, които мислеха, че ще ни изненадат. Стана така, че всъщност ние ги изненадахме: нашата трирема заби ударника си право в един от вражеските съдове, а петдесетвесленикът с изпитаните бойци от Ладе ловко се завъртя, принуждавайки втория кораб на етруските да се дръпне встрани, след което по-лекият ни кораб настъпи.

Военачалникът на третия вражески кораб явно се изплаши, дочувайки стоновете на земляците си и виждайки, че триремата ни се опитва да потопи окончателно пострадалия кораб. Неувереността му реши изхода на битката: нашият лек кораб успя да строши всичките вражески весла откъм наветрената страна на същия кораб, тъй че, без да срещаме съпротивление, ние го нападнахме и го потопихме, след което се насочихме с всички сили към четвъртия вражески съд. Съдейки по шлема и щита на неговия военачалник, разбрахме, че е етруск. Може би, той се съмняваше в бойните възможности на подчинените си, но същевременно разбираше, че да продължава боя, когато към малкия му кораб се приближава огромен съд с три реда весла, е направо безумие. Гребците му бързо заработиха с веслата и, ето че последният кораб се откъсна от нас.

Във водата, сред отломките от кораби, плуваха хора. Там бяха и двама хоплити, които се опитваха да отрежат с нож връзките на ризниците си. Гребците ни престанаха да гребат и се опитаха да довършат с веслата враговете. Някои от хората започнаха да хвърлят копия. Дионисий забрани да се хаби по този начин оръжието ни и дори заповяда да вдигнем на палубата единия от хоплитите, който в отчаянието си се беше хванал за едно от греблата ни. От ужас да не потъне той беше смъкнал рязко шлема си и беше разкървавил челото си. На гърдите му блестеше кованото сребърно лице на ужасната Горгона[3], на лактите му блестяха сребърни предпазители, а китките му бяха украсени с тежки сребърни гривни. По всичко това разбрахме, че той не е човек от простолюдието.

Отказахме се да преследваме бягащия стражеви кораб и загребахме усърдно, за да се отдалечим от червено-черните кораби. Те се готвеха за битка и бяха започнали да смъкват платната си.

Мъжът, когото бяхме вдигнали на кораба, повърна морска вода, след което се посъвзе и ни заразглежда с умните си очи изпод разкървавеното чело. Беше етруск и умееше да говори гръцки. По непонятна за нас причина той посочи изображението на Горгона на гърдите си и каза, че името му е Ларс Тулар. Веднага след това той настоя да се насочим незабавно към пристана и да се предадем. В противен случай ще станем плячка на приближаващите се бойни кораби или ще се разбием в опасните скали накрай протока.

Хората на Дионисий се изсмяха ехидно в отговор, започнаха да го блъскат насам-натам и се опитаха да измъкнат сребърните гривни от китките му. Но Дионисий им забрани да оскърбяват благородния пленник и каза:

— Ти явно си човек с високо положение и затова ще те убия с меч, за да умреш бързо и без мъки, макар че, ако аз попадна в ръцете на хората ти, те едва ли ще постъпят тъй милосърдно с мен. Но стига да искаш да ми помогнеш и да ми кажеш как да се измъкнем оттук в безопасни води, то ще ти даря живота и ще можеш да се върнеш у дома си.

Етрускът отвърна:

— Трябваше да повярвам в знаменията от вчера. Видях умрял таралеж и черни мухи започнаха да ме хапят по изгрев-слънце, но аз не обърнах внимание. Ето защо сега си плащам. По-добре да бях потънал заедно с кораба си. Но човек като мен, живял в разкош, не иска да мисли за смъртта. Та аз се хванах за веслото ви, без да разбирам какво всъщност правя.

Дионисий дълго се вглежда във вражеските бойни кораби, които си даваха знаци с щитове, и накрая заповяда на кормчията да увеличи скоростта. Когато последният му отвърна, че гребците са останали без сили, Дионисий му изръмжа да мълчи и да изпълнява заповедите. Скоро успяхме да се отдалечим доста от преследващите ни кораби, които плаваха в редица и се съобразяваха с най-бавния от корабите си. Много от гребците ни загубиха съзнание и дори петдесетвесленият кораб едва успяваше да ни настигне. Дионисий хвалеше гръмогласно умението на фокейците да строят кораби: ето какъв прекрасен кораб бяха успели да построят те в Химера, възклицаваше той.

След известно време той се обърна към пленника ни:

— Не искам да те обиждам с пренебрежение, но корабът изисква цялото ми внимание. Така или иначе, скоро ще загинеш и няма да се наложи да чакаш дълго и да се мъчиш.

Благородният ни пленник се потеше и трепереше от страх и главата на Горгона не можеше да го успокои. Срамуваше се от поведението си, затова и той на свой ред поиска извинение:

— Аз не съм нито моряк, нито воин. Разбирам от сметки, от горски дела и помагам на управника на пристана ни. Умея да обучавам роби да се трудят в рудниците, а също така умея да откривам залежи по някои природни знаци. Само от тщеславие се качих на стражевия кораб, тъй като исках да се прославя с победа над разбойници като вас. О, богове, защо ми трябваше да се захващам с бойни дела?

Той закри окото си с лявата си ръка и вдигна високо дясната, след което произнесе молитва на родния си език. Това го поуспокои, той се усмихна тъжно и едва чуто каза:

— Виждам вратата на забвението и тези, които държат ковашки чукове от двете й страни. На нейния праг няма значение каква ще бъде смъртта ми — достойна или позорна. И все пак бих искал тялото ми да има своя могила, в която да намери вечен покой. Ала безкрайната морска шир е всъщност най-голямата от всички гробници… Запомнете: името ми е Ларс Тулар.

Моряците не изпитваха вече желание да издевателстват над човек, който проявяваше такова присъствие на духа пред очите на смъртта. Още повече, че вниманието ни беше погълнато от червено-черните кораби, порещи вълните зад нас. Дионисий присви хитро очи, поглади с палец острието на меча си, почеса брадата си и се обърна към хоплита:

— Несъмнено ти си смел човек. Какво мислиш за предложението ми да ни изведеш в безопасни води? Защо не се присъединиш към нас: можеш да отплаваш с нас към Масилия, ако мислиш, че би загубил уважението на сънародниците си…

Но етрускът поклати глава:

— Не вярвам, че ще успеете да се спасите, а освен това нищо не разбирам от мореходство. Нека да стане това, което е писано: оттук, по най-краткия път — към вечността. Тъй или иначе, ако трябва да бъда откровен, уморен съм от тлъстото си потно тяло.

Ние двамата с Микон, а дори и кормчията, трогнати от откровеността на етруска, в един глас заявихме, че да се убива такъв човек би било нередно. Но Дионисий погледна бойните кораби, които се подредиха, за да ни обкръжат, усмихна се сурово и каза:

— Вие сте глупци и не знаете какво говорите. Боговете са изпратили този човек, за да го принесем в жертва, уверен съм. Възможно е тъкмо някой от безсмъртните да го е посъветвал да се хване за веслото ни, за да можем да пролеем кръвта му в името на спасението си. Не виждам друг изход.

След като произнесе тези думи, той огледа внимателно небето, морето и крайбрежните хълмове. Вятърът беше променлив, а далече на север тъмнееха облаци. Главният гребец показа глава изпод палубата и извика, че хората му не издържат вече. Дионисий ревна в отговор към по-лекия ни кораб да вдигне платно. Същата заповед беше дадена и за нашия кораб, макар това да намали скоростта ни. Заповедите си той даваше с глас, който звънтеше от ярост, но след това ни каза съвсем спокойно:

— Нищо не губим, ако се приготвим за дълго плаване. Ако ли трябва да влезем в бой, няма да е съдбоносно мачтата и платното да се окажат зад борда.

Той помоли Ларс Тулар да смъкне доспехите си, гривните и пръстените, заповяда да бъде донесена жертвена пепел и сол и собственоръчно посипа с тях главата на етруска, след което го короняса с увехнал жертвен венец. Пленникът се обливаше в студена пот, но с треперещи устни успя да каже:

— Не ме е страх. Трепери само жалкото ми тяло, чийто роб скоро ще престана да бъда.

Микон се вторачи в него, пристъпи и сложи длани на слепоочията му:

— Вярваш ли, че ще се върнеш, Ларс Тулар? Преминал ли си през обреда на посвещението?

Ларс Тулар вдигна глава и го погледна презрително:

— В ушите си чувам вече шума на времето, готово да ме поеме на крилата си и да ме дари с нов живот, а гласа ти различавам едва-едва, като слаб писък. Аз съм Ларс. Не ми е нужно пречистване. Не ми е нужно посвещаване. Знам го още от самото си раждане.

Микон поклати със завист глава и поиска да разпита повече етруска, но Дионисий не му позволи, тъй като бързаше. Той отведе Ларс на кърмата, хвана го за косите и преряза гърлото му с жертвен нож от едното ухо до другото, тъй че кръвта на тиренския мъж бликна като фонтан и остави диря в дирята зад кораба ни. Същевременно Дионисий се молеше на боговете на въздуха и водата и повтаряше, че жертвата е в тяхна чест. Кръвта на пленника все още бликаше, когато задуха северен вятър, който изду платната ни. Скоро той се усили дотолкова, че гребците ни най-сетне можеха да си отдъхнат. Небето потъмня.

Когато тялото на Ларс Тулар престана да се гърчи, Дионисий сложи в устата му монета и го хвърли зад борда. Той потъна веднага, а на повърхността на водата остана само жертвеният венец, който се поклащаше на вълните…

Имахме голямо преимущество пред противника, тъй като техните кораби се стремяха до последния момент да бъдат на гребла, за да могат да ни нападнат по-лесно. Видяхме, че и те започнаха да вдигат мачтите и платната, а вятърът блъскаше корабите им един о друг. Но никой от нас не възкликна от радост и Дионисий не се хвалеше с жертвоприношението си. Беше прекалено зает да оглежда протока заедно с кормчията, стремейки се да ни изведе напред.

Печалното жертвоприношение не се понрави на фокейците, макар впоследствие всички да твърдяха, че то беше неизбежно и Дионисий не би могъл да постъпи по друг начин. Всички гледаха мълчаливо да забравят случилото се и мисля, че никой от хората на Дионисий никога не спомена пред никого за смъртта на Ларс Тулар.

Аз също нямам желание да разказвам повече за страшното ни приключение и за преживяното в морето, тъй като сега, от разстоянието на времето, всичко ми се струва като глупава детска игра.

Бурята ни носи няколко дни на юг, а след това вятърът смени посоката си и ние се устремихме на изток. Започнах да разбирам, че преминахме през всички тези ужаси и не потънахме съвсем не благодарение на умението на Дионисий, а само защото бяхме управлявани от някакви висши сили, които водеха корабите ни накъдето беше нужно. Предположението ни се потвърждаваше и от това, че една нощ петдесетвесленият ни кораб изчезна и никой не чу нищо повече за него.

Настъпи пълнолуние и вятърът най-сетне отслабна. Намирахме се в открито море, в непознати води, и се клатехме като орехова черупка по вълните. Когато те утихнаха, изведнъж настъпи зловеща тишина, която звънеше в ушите ни по-силно от водния плясък в стените на повредения от дългото плаване кораб. Полуслепи от солените морски пръски, с отслабнали и измъчени тела, ние се качихме на палубата и Дионисий нареди с треперещ глас да бъдат раздадени последните запаси от сладка, но вмирисана вода и последните трохи от припасите ни. След като утолихме малко глада и жаждата си, ние отново възвърнахме способността си да разсъждаваме нормално. Арсиное намери сили да среши косата си, да намаже с багрило устните си и да се качи с треперещи нозе при нас.

Дионисий не преставаше да се възхищава на несломимата й воля — та нали която и да е друга жена отдавна би издъхнала сред несгодите, които ни заобикаляха. Котката на Арсиное, изпосталяла и с опърпана козина, също се появи на палубата и хората заговориха, че това е наистина свещено животно, щом беше оцеляло. Дори и аз бях принуден да призная, че котката действително ни беше донесла късмет.

Течението ни носеше все по-далече и по-далече и съгледвачите твърдяха, че чувстват дъх на земя. Когато наближи да се разсъмне, ние действително забелязахме ивица земя на хоризонта и видяхме в далечината да се издига планина. Дионисий извика от удивление и каза:

— В името на всички морски богове и дано те ми простят, че не ги назовавам, макар да ги помня отлично! Познавам тази планина и няма никакво съмнение, че тя изглежда именно така, както ми е била описана някога. Боговете навярно ни се присмиват, тъй като се върнахме почти там, откъдето тръгнахме. Тази планина се намира в Сицилия, брегът е северното крайбрежие на Ерикс, а оттатък планината се намира пристанът на град Панорм. — И добави: — Сега вече вярвам, че не ни е било писано да се доберем до Масилия, макар боговете да положиха много усилия, за да ме убедят в това. Жалко наистина, но няма какво да се прави, те са по-добри мореходци и от мен и можеха да ни заведат с много по-малко усилия до мечтаната Масилия, но явно не поискаха да го сторят… Нека оттук нататък ви води Дорией, щом такава е волята на безсмъртните. Аз съм готов да отстъпя.

Той изпрати хора да проверят дали Дорией е още жив и заповяда да бъде незабавно развързан. Всъщност ние с Микон отдавна бяхме прерязали въжетата, с които бяха стегнати китките и глезените му, тъй като той беше прекалено слаб и в толкова жалко състояние, че не можеше дори да скръцне със зъби.

В очакване на Дорией Дионисий реши да се пораздвижи и да оживи малко хората си. Той нареди на всички, които бяха все още в състояние да гребат, да седнат на веслата и да насочат кораба покрай бреговата ивица към другия край на планината, където беше пристанът на Панорм.

— Какво друго ни остава? — разсъждаваше той. — Нямаме нито храна, нито вода и корабът ни ще потъне, ако не бъде поправен основно.

Гребците се хванаха неохотно за веслата. Дорией още не беше се появил и Дионисий, който изпадна в лошо настроение, реши да закачи ризницата с главата на Горгона, която принадлежеше на Ларс Тулар, на носа на кораба, за да се замислят при вида й жителите на Панорм.

Най-накрая от отвора на палубата се появи главата на Дорией. Косата му беше мръсна и сплъстена, брадата му беше залепнала на шията, а лицето му бе осеяно с бръчки и се беше състарило сякаш с цели десет години. Той започна да се щура като сова на дневна светлина и закри очите си с длани. Но никой от нас не изпитваше желание да му се присмива. Дорией се изкачи без ничия помощ на палубата и не позволи на никого да го придържа. Дишаше шумно и мълчеше. Всичко това продължи толкова дълго, че всички някак ни достраша. Когато очите му привикнаха към светлината, той ни изгледа с пепелявосивия си поглед, видя и позна Дионисий, заскърца със зъби и произнесе доста неясно, че иска да му се донесат мечът и щитът.

Всички погледнаха въпросително към Дионисий, но той само вдигна рамене и не каза нищо. Аз донесох меча на Дорией и му казах, че щитът му беше изхвърлен в морето и беше принесен в жертва на боговете, за да избегнем корабокрушение. Той не се разсърди, като чу това, а кимна и отговори едва чуто, че тъкмо тази жертва навярно ни е спасила.

— Затова бъдете благодарни на щита ми, че все още сте живи, жалки фокейци — ръмжеше той с издевателски тон. — Аз самият нямам нищо против, че е попаднал в ръцете на Тетида, която е била винаги благосклонна към мен. Видях удивителни неща, докато бях в сандъка, но нямам намерение да ви ги разказвам.

Очите му бяха сиви като морска сол, когато се обърна към Дионисий и същевременно опипа с палец острието на меча си.

— А теб трябва да те убия — каза той. — Много ми се иска да го сторя, но виждам, че най-накрая си готов да отстъпиш и да признаеш правотата ми. Това, че се разкайваш, те спасява. Сега и аз мога да си призная, че в Ладе наистина бях ударен от весло по главата, а не от меч. — Той се засмя, бутна с лакът Дионисий и добави: — Съвсем не разбирам защо по-рано се срамувах да си призная. Едва неотдавна, беседвайки с Тетида, осъзнах, че нямам причини да се срамувам от каквото и да било в своя живот. Всичко, което ми се е случвало и има да ми се случва, е ръководено от безсмъртните. Ти също не можа да ме унизиш, като ме хвана в плен и ме държа затворен в сандък. Не ме унижи и когато постави грозния си крак на лицето ми. Ти си само оръдието, което ми помогна да осъзная божествения си произход. Самата Тетида избра времето за разговор с мен по време на бурята, за да не може никой да ни подслушва и никакви завистливи очи да попречат на беседата ни. Ти просто изпълни волята й. Ето защо, Дионисий, аз съм ти благодарен и нямам намерение да те убивам. — Изведнъж тропна с крак, изпъчи се и извика: — Но стига приказки! Ако не си ми вярвал досега, може би вече ще ми повярваш, когато виждаш, че богинята ни е донесла на белите си рамене до брега на Ерикс. Хващайте се за оръжието, хора! Ще спрем на панормския пристан и ще завладеем Панорм, както е предначертано от боговете. Пребройте се, нека да знаем колко сме!

Микон беше уверен, че Дорией е загубил разсъдъка си по време на пленничеството, но думите му произведоха невероятно впечатление върху фокейците. Зловещият му сив поглед им напомни за очите на самия Арес. Ето защо всички се втурнаха да търсят копията и мечовете си, лъковете и щитовете. Гребците налегнаха на веслата и изведнъж корабът ни беше понесен по вълните от внезапен полъх на вятъра. Дионисий също се подчини, след като не можа да измисли нищо друго.

Когато преброихме останалите живи, оказа се, че без да се смята Арсиное, сме точно сто и петдесет души. Когато тръгвахме от Химера, бяхме триста души. Това е добро знамение, завикаха някои, че от нас са оцелели точно половината! Но Дорией ги накара да млъкнат:

— Триста бяхме, когато отплавахме — гърмеше гласът му, — и триста ще си останем винаги! Вечно ще бъдем триста, колкото и да загинат от нас оттук нататък. Но не се бойте — не ви е съдено да загинете, защото от този ден и занапред вие сте тристате воини на Дорией! „Триста!“ — това ще бъде бойният ви вик и дори след триста години все още ще се пеят песни за подвизите ви.

— Триста! Триста! — подхванаха възгласите му воините, удряйки мечовете си о щитовете, докато накрая Дионисий не им каза да млъкнат.

Но гладът, жаждата и умората ни бяха опиянили толкова много, че забравили за изтощението, моряците се разтичаха по палубата, гребците удвоиха усилията си и дори запяха. Носът на кораба ни цепеше пенливите вълни пред нас, а когато заобиколихме хълмистия полуостров, пред взора ни се откри Панорм. Само няколко съда бяха там на пристан, а самият град, разположен сред плодородна равнина, беше заобиколен от жалка ниска стена. Там, където равнината свършваше, започваха да се издигат полите на загадъчната планина на Ерикс.

[1] Военен кораб с три реда гребци — Б.пр. ↑

[2] 12–20 метрови кули, построени от груби каменни блокове, без хоросан, характерни за културата на неиндоевропейското древно население на Сардиния, родствено на иберите. — Б.пр. ↑

[3] Митично чудовище с коси от змии и ужасяващ поглед. Който погледнел Горгона в очите, се вкаменявал. — Б.р. ↑

Книга шеста
Дорией

1.

В изненадата се крие тайната на много победи. Когато се приближавахме към пристана на Панорм, никой не можеше да си представи, че жалкият ни съд е всъщност тръгналият преди няколко месеца от Химера пиратски кораб. Стражите бяха заблудени от висящата на носа сребърна глава на Горгона, тъй че ни сметнаха за крайбрежен етруски кораб. Фокейците се помайваха из палубата и си подвикваха един на друг странни, измислени от тях думи, които не бяха на никакъв съществуващ език. Поради това стражите стояха и ни гледаха, без да разбират, че ги дебне опасност, и без да се сетят да ударят тревога с бронзовия гонг.

На палубата на търговския кораб, закотвен до пристана, седяха няколко моряка и си клатеха краката през борда. Те ни извикаха през смях да гребем малко по-бавно и се подиграваха на жалкото състояние на кораба ни, на повредения ни нос и на изпочупените ни ограждения. Видяхме, че пристанът се изпълни с десетки любопитни граждани, които бяха дошли да ни видят.

Дори когато ударникът ни се заби в търговския кораб и от този удар картагенският съд се вряза в брега, мачтата му рухна с гръм и трясък, а членовете на екипажа му се повалиха с проклятия на палубата, всички в пристана все още мислеха, че е просто случайност. Един от военачалниците ни заплаши с юмруци и се развика, че трябва да заплатим за щетите. Но изведнъж Дорией и фокейците изскочиха с оръжие в ръце и се прехвърлиха на палубата на повредения търговски кораб. Те пометоха всичко по пътя си, след което се втурнаха към брега. Разгониха всички, които биха могли да им попречат, изтичаха към хълма и нахълтаха през портите на самия град, преди стражите му да успеят да съобразят какво всъщност се беше случило.

И така, Дорией и още двадесетина от хората ни завзеха с лекота града и накараха изплашените му до смърт защитници да се предадат, а Дионисий и останалите фокейци през това време бяха завзели стоящите на пристан кораби. За съпротива никой от чуждоземците дори и не помисли. Всички бяха видели каква съдба сполетя търговския кораб, който беше имал нещастието да се окаже на пътя на страшните пришълци. Наистина, някои от тях не замолиха за пощада като другите, а се обърнаха рязко и се впуснаха в бяг, но Дионисий заповяда на хората си да ги замерят с камъни. Бегълците се изплашиха и се върнаха с покорен вид. В това пристанище явно нямаше воини, а мирни моряци от много различни краища на света.

Дионисий заповяда да бъде вдигната огромна шатра, която да служи както за хранилище, така и за място, където можехме да държим пленниците си. Местните роби паднаха на колене пред нас и ни приветстваха като свои спасители. Сред тях имаше и няколко гърци, на които Дионисий заповяда да се захванат веднага с приготовлението на вечеря. Те се спуснаха да накладат голям огън и да заколят няколко вола и макар въздухът да се изпълни с уханието на печено месо, много от хората ни бяха толкова изгладнели, че не дочакаха до изпичането му, а се заситиха с брашно, смесено със зехтин.

Завземането на Панорм мина толкова успешно и стремително, че фокейците, упоени от радостната победа, се заклеха да следват Дорией, където и да ги води оттук нататък. Разбира се, смелостта им се дължеше отчасти на виното — след като се справиха с всички способни да държат оръжие граждани, те се бяха впуснали да унищожават запасите от вино на града. Напиха се много бързо, тъй като бяха все още с празни стомаси.

Из пристана и в града преброихме не повече от петдесет въоръжени мъже. Жителите на Панорм бяха привикнали на спокоен живот и бяха забравили за възможните опасности, тъй че корабите им плаваха накъде ли не, а самият град беше оставен без защитници. Нищо чудно, че Дорией успя да постигне толкова лесна победа. Но фокейците бяха извънредно горди с победата и колкото повече се напиваха, толкова повече се самовъзхваляваха и викаха, че няма други по-смели и по-умели воини от тях. Преброиха се и решиха, че пак са триста души на брой, макар това удвоено число също да се дължеше на многото опустошени мехове вино.

За чест на фокейците трябва да се каже, че не закачаха много мирните жители на Панорм. Вярно е, че обикаляха къщите в търсене на плячка, но нищо не взимаха насила, а само посочваха с пръст вещите, които си бяха харесали. Като виждаха загорелите им лица и окървавените им ръце, повечето жители на Панорм им даваха доброволно това, което искаха, само и само да се избавят по-бързо от пиратите. Но ако някой от жителите на града започнеше да се дърпа и да не позволява да му бъде разграбена собствеността, фокейците със смях продължаваха пътя си, без да се натрапват повече.

Победата, хубавото и обилно ядене, виното и лъчезарните видения за бъдещето, което ги чакаше, докараха пиратите до прекрасно разположение на духовете. Те вече предчувстваха колко хубав ще бъде животът им в Ерикс, чийто владетел ще бъде храбрият и неуязвим Дорией.

След като остави стражи на пост, Дорией тръгна към дома на местния съвет, където си беше избрал да пренощува — дървена постройка с каменно стълбище. Спартанецът бе обзет от истинско негодувание, когато откри, че в сградата нямаше никакви съкровища, само изписана с трудни за разчитане знаци заповед за основаването на Панорм и няколко кесии със свещени камъчета на речните божества. Вбесен, Дорией изпрати да бъдат повикани старейшините на града, които пристигнаха с дълбоки поклони и побързаха да го уверят, че Панорм е беден град, който плаща огромни данъци на Сегеста. Твърдяха, че самите те не притежават почти нищо друго, освен дрехите на гърба си, а когато интересите на Панорм изисквали да се устройват пирове в чест на боговете или на пристигнали първенци от други градове, то чашите и другата посуда старейшините носели от собствените си домове. След като ги изслуша, Дорией се навъси и заповяда два огромни сребърни бокала от съкровището на Дионисий да бъдат подарени на съвета на града. Те бяха финикийска изработка и се отличаваха с изящество. Дионисий се опита да протестира, но Дорией го прекъсна:

— Отдавна съм установил една горчива истина: сърцето на човек е там, където са съкровищата му. Всъщност аз никога не съм бил обикновен човек, тъй като имам божествен произход, така че подобни неща не ме засягат лично. Сърцето ми е там, където е мечът ми. Съвсем не са ми нужни съкровищата ти, Дионисий, но длъжен си да признаеш, че всичките ти трофеи отдавна биха се озовали на дъното на морето заедно с корабите ти, ако не бях аз. Длъжен си да проумееш най-сетне, че именно аз ви спасих, като се обърнах към морската богиня Тетида.

Дионисий се възмути от думите му.

— Омръзна ми да слушам за твоята Тетида и за въображаемите ти странствания из морското дъно по време на пленничеството ти в сандъка за въжета. Въобще не мога да се примиря с това, че се разпореждаш със съкровището ни като с твое собствено.

Този път Дорией не се разсърди, а само се усмихна едва забележимо.

— Утре тръгваме към Сегеста и се надявам, че походът ни няма да е много труден. Та нима е лошо да се пораздвижим малко след изнурителното морско пътуване? Ще вземем със себе си ценностите, тъй като не можем да ги оставим на кораба: в пристана може да нахълтат картагенски съдове. Не се и съмнявам, че ще намерим магарета, коне или мулета, за да можем да пренесем всички трофеи. Вече съм дал заповед да бъдат намерени товарни животни, а собствениците им да тръгнат с нас, за да се грижат както трябва за добичетата си.

Дионисий измърмори нещо, но призна правотата на Дорией. Корабът ни имаше нужда от поправка и трябваше да бъде изтеглен на брега. Ако се заемехме сами с поправката на кораба, бихме били безпомощни, в случай че картагенски кораби наистина се появяха тъдява. Тъй че наистина разумно беше да се изтеглим от брега и да вземем със себе си съкровището. Самите фокейци също биха се сражавали по-добре, ако знаеха, че защитават трофеите си, събрани с толкова много усилия, кръв и пот.

Дионисий прехапа устни.

— Нека бъде тъй, както искаш, Дорией. Утре ще потеглим за Сегеста и ще вземем всичко ценно с нас. Където е съкровището — там е и сърцето ми, това наистина е така. Но какво ще стане с кораба ми, с триремата, която обичам като собствено дете? Нима трябва да я изоставим тук, в Панорм, сам-самичка и без всякаква защита?

— Сигурен съм, че имаш деца едва ли не на всеки пристан, където си пребивавал, Дионисий — бързо вметна Дорией. — Хайде по-добре да запалим триремата, а заедно с нея и всички останали съдове в това пристанище, за да не се чувстваме изкушени да се върнем някога.

Като чу това, Дионисий почервеня от гняв и за малко не се нахвърли с юмруци върху спартанеца. Побързах да се намеся:

— А не е ли по-добре да изтеглим кораба на брега и да заповядаме на съвета на Панорм да се погрижи за поправката му. Сребърният лик на Горгона ще го пази от всякакви нападатели и крадци. Ако в пристана пристигнат бойни финикийски кораби, старейшините ще обявят, че триремата принадлежи на новия цар на Сегеста. Картагенските морски водачи няма да се намесят по собствен почин във вътрешните дела на Панорм и Ерикс, а първо ще отидат в Картаген — да го обсъдят. По този начин ще спечелим време и ще съхраним кораба си.

Дорией се почеса по тила и каза:

— Нека Дионисий да се занимае с изтеглянето на кораба на брега. Ако е съгласен с предложението ти, Турмс, аз няма какво повече да кажа. Може би сте прави: глупаво е да се горят кораби, от които някой ден може да има полза и които, тъй или иначе, трябва да бъдат построени отново. На мен ще са ми необходими кораби за в бъдеще, за да охранявам морските си пътища.

Той заповяда на членовете на градския съвет да пазят кораба ни и обяви, че скоро ще се върне в Панорм като нов цар на Сегеста, за да даде всекиму заслуженото.

Все още беше тъмно, пълна луна грееше в небето, а фокейците обикаляха из града и пееха песни на висок глас. Все още се брояха и се изкарваха все триста на брой.

Не можех да намеря никъде Арсиное. Безпокойството, което Артемида ми изпращаше винаги по пълнолуние, ме беше завладяло и сега. Взех да тичам по криволичещите улици на града, да размахвам факла и да зова името на Арсиное.

Мина доста време, преди да я открия в малкия храм на богиня Ищар, където се бяха събрали блудниците на Панорм, за да отдадат жертва на богинята и да спестят труда на моряците да нахълтват из къщите на града в търсене на жени като тях. Жрецът на храма бе запалил благоуханни треви пред олтара на богинята. Арсиное бързо дойде при мен и каза:

— Това е възможно най-жалкият храм, какъвто бих могла да си представя, но жрецът ми помогна да почистя дрехите си и да се изкъпя. Ако не бях толкова изтощена от морския път, бих се заела веднага с подновяване на храма. Жените на Панорм не разбират нищо от подобни жертвоприношения, тъй че се срамувам от тяхно име.

— О, Арсиное! Как можа да ме накараш да се безпокоя и да те търся толкова дълго! Защо не остана на кораба при стражите? Луната е грамадна и страшна, а лицето ти е изрисувано като на жрица и аз не мога дори да те позная! И дрехите ти са дрехи на жрица — нима не мислиш за състоянието, в което се намираш?

Арсиное ми хвърли гневен поглед и започна да ме поучава:

— Турмс, приятелю, когато сме на сушата, изобщо нямам нужда от твоите грижи. Напълно съм в състояние да се грижа сама за себе си. Недей да ми напомняш за състоянието ми — достатъчно бях потисната, когато бях на кораба. Не съм от жените, които нямат нищо против да живеят затворени между четири стени и по цял ден да тъкат, да не говорим пък, че ти дори нямаш четири стени, в които да ме прибереш. Затова по-добре замълчи и не вдигай шум веднага щом се спасихме от ужасите на морето, в които ти самият ме тласна.

Несправедливите й думи ме засегнаха. По време на морското ни пътешествие се разбирахме добре, тъй като неудобствата я караха да търси опора у мен. Но ето че тя пак се беше превърнала в предишната Арсиное и много добре знаех, че няма никакъв смисъл да споря с нея. Въздъхнах дълбоко и замълчах. Тя ме загледа, след което се усмихна и възкликна:

— Я виж ти, Турмс, все пак си успял да научиш нещо. Обичам те повече мълчалив, отколкото нападателен и заядлив. Ела да пийнем от виното на богинята, което жрецът беше така добър да ни предложи.

Уханието в храма замая главата ми, а и бях вече доста пиян от пиршеството на Дорией и Дионисий. Но Арсиное ме задърпа и ме накара да седна до олтара, след което сложи в ръцете ми широка купа с вино. Излях няколко капки в чест на подземните богове, след което опитах от виното със смирна. Приказливият жрец искаше да се присъедини към нас, но Арсиное не му позволи да ме заговори, а продължи:

— Разбра ли най-сетне, Турмс, че сам трябваше да освободиш Дорией и да го оставиш да вдигне бунт на кораба? Щяхме да се избавим от много неприятности, ако ме беше послушал. Но нека не скърбим за непоправимото — поне Дорией успя да докаже, че е наистина нещо повече от простосмъртен.

Отвърнах заядливо, че според мен Дорией не е доказал нищо друго, освен, че е склонен към налудничави мисли и видения.

Но Арсиное настоя:

— Нима не разбираш колко мъдро е постъпил Дорией, като се е споразумял с Тетида? Тя всъщност е морският образ на богинята. Това ще утвърди още повече властта ми в Ерикс. Аз трябва да бъда върховна жрица, когато Дорией стане цар, и да тълкувам желанията на богинята както на суша, тъй и в морето.

— Арсиное — предупредих я аз, — не обиждай напразно богинята. Спомни си за състоянието си.

Но от това Арсиное се настърви още повече:

— О, то не е пречка. Напротив, сега ми се струва, че богинята ме е изпълнила, тъй че цялото ми тяло излъчва нейната сила. Мисля дори, че бъдещото ни дете ще бъде с божествени способности, а ти самият си само оръдието, с което си послужих, за да го добия.

— Благодаря ти все пак, че говориш за „нашето“ дете — казах аз със злост. — Ще минат още няколко седмици, и съвсем ще забравиш за това незначително „оръдие“.

Арсиное сграбчи с длани лицето ми и го обсипа с целувки. Устните й горяха, а дъхът й миришеше на вино.

— Как можеш да ревнуваш още отсега нероденото си дете? Да не си посмял да попречиш на бъдещето му независимо дали ще е момче или момиче! Аз вече кроя планове за това дете. Но божествените дела са тъй необхватни! Понякога ми се струва, че главата ми ще се пръсне от мисли. И все пак — знам за тези неща много повече от теб самия.

Усетих как отново ме обзема пиянски гняв, захвърлих чашата си така, че тя се разби на парчета, и скочих на крака.

— Погледни ме в очите, Арсиное — заповядах й аз. Собственият ми глас кънтеше в ушите ми. — Погледни ме в очите и кажи — познаваш ли ме?

Арсиное вдигна поглед към мен.

— Разбира се, че те познавам, Турмс — каза тя. — Познавам те по-добре от всеки друг. Защо се гневиш? Нима виното на богинята ти замая главата?

Разбрах, че тя не ме познава. Арсиное познаваше единствено смъртното ми тяло. Но заслепен от гнева си, изведнъж поисках да се разкрия пред нея такъв, какъвто съм, и да я накарам да млъкне. Пълната луна блестеше на небето и бялата й сила изпълваше плътта ми през стените на храма.

— Арсиное — извиках с въодушевление, — някога ме накара да се закълна, че съм смъртен човек. Тогава аз все още не се познавах. Но сега се познавам. Погледни ме в очите!

Тя отбягна погледа ми и в гласа й почувствах раздразнение, когато ми отвърна:

— Ти си мъж. Ти си смъртен човек, който чувства глад и жажда, студ и жега. Имаш нужда от мечти, от страсти и изпитваш понякога скука като всички смъртни. Самият ти ми каза това и аз самата съм забелязвала, че наистина е така. Вярно, когато те видях за първи път, помислих, че у теб има нещо божествено, но оттогава насам си се смалил доста в очите ми.

Втренчих се в нея и не вярвах на ушите си. Струваше ми се невероятно, че именно тя, най-близкият ми човек на земята, не ме познава в това ми състояние.

— Аз съм безсмъртен, Арсиное — казах й. — Аз, Турмс, съм приел посвещение от мълнията. Слънцето и луната се съревновават за мен, но самият аз не съм обвързан с никой земен бог или богиня.

Арсиное поклати със съжаление глава и ме хвана за ръката. Опитвайки се да ме успокои, тя каза:

— О, колко детински и суетни са мислите ти, Турмс! Познавам те по-добре, отколкото самият ти познаваш себе си. Или морето те е замаяло, както замая Дорией, или бълнуваш от завист към него. Разбира се, още от самото начало ти се ядосваше за това, че разбирам тайнствата на богинята. Искаше ти се на всяка цена да бъдеш равноправен с мен, Турмс. Но аз съм по-силна от теб. Понеже съм жена, аз съм по-силна от теб, макар че ти никога няма да го разбереш.

Тъй като ме държеше за ръка и изпитваше съжаление към мен, аз усетих, че силата ме напуска. Усетих как душата ми се изпълва със съмнение. Седнах отново и оклюмах глава. Ето такъв ме обичаше Арсиное. Тя коленичи пред мен и ме прегърна.

— Напразно изпитваш завист, Турмс — подкачи ме тя. — Разбира се, че Дорией е по-способен от теб, защото знае точно какво иска. А ти не знаеш какво искаш. Но тъй много те обичам, о, Турмс, че наистина понякога мислех колко хубаво би било да споделя с теб радостите на обикновения живот. Да те последвам там, където ме поведеш… Когато разбрах, че чакам дете от теб, още повече замечтах за някаква сигурност. За малка къща с лоза и маслинови дръвчета наоколо. За няколко козички и една-две крави в двора… Разбери, за жената сигурността, безопасността в живота й е най-важното нещо. Ти само се присмиваш на земните блага, макар аз да бих могла да се задоволя и със съвсем скромен, но уреден живот. Но ти, Турмс, ти нямаш никаква цел в живота!

— Единственото, което всъщност желаеш, са украшения и красиви дрехи — заспорих аз умърлушен. — Необходима ти е власт само за да можеш да задоволиш всичките си капризи и да въртиш на пръста си всички мъже около себе си. Каквото и да ти набавя, няма да се задоволиш, а ще искаш още и още… Ти си ненаситна, Арсиное!

Тя обхвана отново с длани лицето ми и започна пак да ме целува, въпреки че се противях.

— Може би си прав — каза Арсиное и сви кокетно рамене. — Приеми ме такава, каквато съм, или ме остави на мира. Трябва да мисля и за бъдещето на детето си. Необходима ми е сигурност и сама ще си я създам, щом ти не можеш да ми я дадеш.

Тя бе победителката в спора ни, а аз усетих как душата ми се изпълва с горчивина под пълната луна на Панорм, в храма на богинята. Арсиное ме накара да се почувствам смъртен сред смъртните. Не можех да се откажа от нея, макар самото й докосване да се бе превърнало в страдание за мен.

2.

На следващия ден Дорией строи фокейците за придвижване по суша, което според него трябвало да ги ободри и да им помогне да възстановят силите си след дългото морско плаване. Независимо, че се бяхме появили съвсем неотдавна в Панорм, славата на красавеца воин вече се беше разнесла из града. Преди да тръгне на поход, Дорией извърши жертвоприношение на централния площад пред тълпите местни жители, които го наблюдаваха мълчаливо и с благоговение. „Той е една глава по-висок от всички нас, той е неуязвим и равен на боговете!“, дочуваше се шепот.

Когато жертвата беше извършена, Дорией извика:

— Всички на път!

Без дори да се обръща назад, той напусна града в пълни бойни доспехи, въпреки непоносимия пек. Ние, останалите „триста“, както ни наричаше Дорией, вървяхме в колона след него. В края на дългата върволица от воини крачеше Дионисий с камшика в ръка. Всичко, което беше останало от съкровищата ни, беше натоварено на мулета и магарета. По-голямата част от трофеите обаче беше безвъзвратно загубена заедно с петдесетвеслените кораби. Когато навлязохме във вътрешността на равнината, с учудване осъзнахме, че към нас се бяха присъединили много мъже от Панорм. А привечер, щом достигнахме възвишенията, следваха ни вече и стотици пастири и селяни, които дори бяха успели да се въоръжат с каквото им попадне.

Построихме си лагер и скоро по полегатите склонове на хълмовете заблестяха огньовете ни. Изглеждаше, сякаш повечето жители на Панорм и околностите му се бяха вдигнали срещу Сегеста. Но още на третия ден от мъчителния поход непривикналите да се придвижват пеша фокейци започнаха да се оплакват от умора и да показват един на друг изранените си стъпала. Тогава Дорией се обърна към тях със следните думи:

— Аз самият съм ви повел и се наслаждавам на похода, макар да съм в пълно бойно въоръжение, а вие носите само мечове и щитове. Погледнете ме: дори не съм се изпотил!

Те му отвърнаха:

— Лесно ти е на теб да говориш така, Дорией! Та ти изобщо не приличаш на нас.

Когато стигнахме до първия сладководен извор, фокейците се хвърлиха на земята и започнаха да се обливат целите с вода, весело да се плискат и да повтарят, че нямат намерение да мръднат оттук.

Подканванията на Дорией не помогнаха, но камшикът на Дионисий си свърши работата и скоро хората тръгнаха отново на път, стенейки от болка. Дорией изгледа с уважение Дионисий.

— Не си глупав и явно започваш да схващаш сложната наука на пехотното командване — похвали той морския човек. — Приближаваме се към Сегеста, а пред битка е необходимо хората да бъдат изморени от път, за да нямат сили да побегнат от бойното поле. Пътят между Панорм и Сегеста е като че ли нарочно отмерен с тази цел от боговете. Ще влезем направо в Сегеста и ще се строим в боен ред откъм вътрешността на стените на града.

Дионисий отвърна навъсен:

— Предполагам, че разбираш наистина от бой на сушата, но не забравяй, ние сме моряци, а не хоплити, привикнали към подобни битки. Ето защо, сигурен съм, че няма да успееш да ни строиш в няколко реда, а всички ще застанем рамо до рамо, един до друг. Но разбира се, ще те последваме, ако ни поведеш.

Дорией се разлюти и заяви, че има намерение да поведе решителната битка в съответствие с правилата на сухопътната война, тъй че дори и потомците му да могат някой ден да се учат от примера му. Но в този миг пред нас се изправиха група сикани, които се появиха изневиделица между дърветата. Бяха облечени в животински кожи и въоръжени с лъкове, копия и прашки. Лицата и телата им бяха нашарени с бойни знаци в червено, черно и жълто, а предводителят им беше с дървена маска. Те изпълниха боен танц пред Дорией, след което положиха в нозете му няколко човешки глави, явно първите жертви от Сегеста — някои от знатните жители на града. Главите бяха полуизгнили и воняха отвратително.

Сиканите седнаха в кръг и разказаха, доколкото можаха, че в планините и горите им са се появили предсказатели и са предрекли появата на новия цар. Тези пророци били укрепили духа на сиканите, които започнали да нападат земите на Сегеста. Когато някои от знатните сегестянски граждани се опитали на коне и бойни колесници да ги прогонят, сиканите ги подмамили в своите капани и ги избили.

Но след като извършили тези убийства, осъзнали, че скоро сегестяните ще опитат да си отмъстят и затова решили да дойдат при Дорией. От незапомнени времена сред горите на сиканите се е разказвала легендата за воина чужденец, който ще се появи някой ден от морето, ще победи местния цар и ще върне земите на тези, които първи са се заселили из тях. След всичко това според легендата силният воин ще обещае да защищава сиканите и да се връща винаги при тях, щом има нужда от него. Така че местните жители бяха дали вече и име на Дорией. Наричаха го Еркле и се обръщаха към него с молба да прогони елимите и да върне земята на древните й обитатели — сиканите.

Дорией изобщо не се удиви на оказаните му почести, тъй като никога дори и за миг не забравяше божествения си произход, а се опита да научи диваците да произнасят правилно името Херакъл. Но това не им се удаде и те продължаваха да възклицават: „Еркле, Еркле!“ Дорией цъкаше с език, клатеше глава и повтаряше, че не е съвсем сигурен дали ще има полза от такива варвари.

А те действително бяха варвари и много от тях държаха в ръцете си копия и стрели с каменни накрайници, само предводителят им можеше да се похвали с железен меч, а някои от главатарите им имаха железни ножове и копия. Сегестяните не разрешаваха на никого да продава на горските племена желязно оръжие и наказваха много строго търговците, които дръзваха да нарушат правилата им. Сиканите поваляха дори дърветата по първобитен начин — палеха огън под дънерите, тъй като нямаха брадви.

Всички сикани притежаваха тайнствената и безпогрешна способност да намират камъните, обитавани от земните духове, да определят дърветата, в които живееха дриади, и никога да не черпят вода от изворите, чиито нимфи не се отличаваха с благонамерен нрав. Преди срещата с Дорией жрецът им беше изпил пророческа напитка, която сиканите умееха да приготвят от горчиви горски плодове и корени, и бе сънувал приближаването му, тъй че те знаеха кога и къде да се появят от гората, та да не се разминат с него.

Дорией ги попита дали искат да се присъединят към него и да встъпят в открит бой със сегестяните. Но сиканите поклатиха глави и казаха, че са свикнали да се бият само в горите и не смеят да се появят из равнината около Сегеста, тъй като се боят извънредно много от конете и злите кучета, с които беше прочут града. Обещаха обаче да наблюдават хода на битката откъм храсталаците и да поддържат бойния дух на воините на Дорией с думкане на тъпани, изработени от дървесна кора и кожа.

Дорией се вгледа внимателно в лицата им, след което се обърна радостно към мен:

— Ето, сиканите сякаш са създадени за бъдещи илоти на царството ми. По-добри от тях не бих могъл дори да си представя. В моята Сегеста юношите няма да бъдат мамини синчета, а ще имат правото да се наричат мъже чак когато убият първия си сикан. Но нека това да си остане между нас — няма защо тези диваци да научават предварително съдбата си.

Придвижвахме се все по-напред и все по-често от горите се появяваха сикани и викаха, гледайки с възхищение Дорией: „Еркле, Еркле!“ Жителите на Панорм бяха наистина удивени и повтаряха как никога не са и предполагали, че в близост до тях живеят толкова много сикани. Сиканите бяха плахи, когато не се намираха под прикритието на гората, и не се показваха дори за да търгуват, а оставяха стоките си на определени места, които се знаеха от продавачите. Същите им връщаха в замяна друга, предварително уговорена стока.

Най-сетне пред погледа ни се ширнаха плодородните полета на Сегеста с надгробните камъни, олтари и паметници. Дорией ни заповяда да не тъпчем посевите, тъй като ги смяташе вече за своя собственост. Наоколо нямаше жива душа и ние побързахме да се скрием зад градските стени. До паметния камък на някой си съмнителен Филип Дорией се спря и каза:

— Тук ще се бием, за да умилостивим духа на баща ми.

В далечината по самите градски стени подтичваха хора, които изглеждаха развълнувани. Когато ги видя, Дорией заповяда да забием с тъпаните, за да не излезе подло нападението ни. След това изпрати вестител в Сегеста и заяви чрез него наследствените си права, като същевременно призова царя на Сегеста на бой. Направихме си лагер до градските стени в съседство с паметния камък на Филип, за който Дорией беше убеден, че е на баща му, и се заехме да ядем и да пием. За съжаление бяхме изпотъпкали част от посевите, тъй като бяхме около две хиляди души, ако се броят и сиканите, които се криеха зад нас.

Стори ми че, че сегестяните не бяха кой знае колко възмутени от исканията на Дорией, но потъпкването на нивите беше огромна обида за тях. Щом видяха похабените си посеви, те разбраха, че няма да избягнат битката. Царят им заповяда да се съберат всички знатни юноши и атлети и да се впрегнат за бой колесниците, които от десетки години насам се използваха единствено за спортни състезания. Този цар нямаше по-голяма власт, отколкото някой жрец в йонийски град, но короната на бога куче, на когото се кланяха в Сегеста и която той носеше, го задължаваше по свой си особен начин. Беше длъжен например в случай на война да застава начело на войската си. По-късно разбрахме, че царят на Сегеста изобщо не искал да поведе войската си в бой с нас и дори свалил короната си и я предложил на всеки, готов да я поеме, но смелчак така и не се намерил. Вероятно знатните земевладелци в Сегеста разбираха добре, че не са особено обични на простолюдието и в подходящ момент хората могат да ги ударят в гръб, тъй че за тях беше по-безопасно да излязат отвъд стените на града си и да приемат бой на открито.

Те пиха вино и принесоха жертва на подземните богове, за да ги подкрепят с храброст и да ги научат да приемат смъртта от ръката на врага със спокойствие и дори с радост, ако се стигне дотам. След това изведоха от къщичката до храма свещеното куче и го взеха със себе си — както него, така и много други бойни песове. Намериха дори време да се намажат с благовонни масла и да се облекат в най-скъпоценните си дрехи.

Когато най-накрая бяха готови да влязат в бой, градските врати се разтвориха широко и от тях започнаха да излизат една след друга бойни колесници, които се строиха в една линия, защитавайки входа към града. Цялото това зрелище беше наистина изумително. Преброихме двадесет и осем колесници. Три от тях бяха с впряг от четири коня всяка, а останалите — с впряг от два коня. Главите на благородните животни бяха украсени с пера, а юздите и сбруите им бяха посребрени и позлатени и блестяха на слънцето. Сегестяните имаха пълно право да се гордеят с конете си и не напразно се хвалеха, че биха победили с лекота гърците в надбягвания с колесници, ако, разбира се, гърците им позволяха да участват заедно с тях на подобни състезания. Но гърците не изпитваха никакво желание да канят елимите на хиподрумите си.

Зад колесниците се наредиха хоплити в боен порядък. Това бяха знатни мъже, наемни воини и атлети. Дорией ни забрани да броим вражеските щитове, за да не ни обземе уплаха. Зад хоплитите вървяха водачите на кучетата, а зад тях — въоръжените с прашки и копия воини.

Чухме как бе дадена заповед, видяхме как колесниците се строиха в една линия и тръгнаха към нас. Когато фокейците видяха бясно издутите ноздри на конете и святкащите им копита, те се разтрепериха тъй, че щитовете им зазвънтяха, удряйки се един о друг. Дорией, който стоеше отпред, заповяда на хората си да се отбраняват мъжествено и да хвърлят копия в коремите на животните. Но когато колесниците се приближиха, фокейците отстъпиха назад, изпокриха се зад надгробните камъни и се развикаха на Дорией сам да се справя с тази побесняла войска. Останалите ни воини също предпочетоха да отстъпят, някои преминаха над рова, пълен с вода, и издърпаха мостчетата, за да не могат да ги преследват враговете, други преплуваха рова, потънали до шия в калта.

Дорией хвърли две копия, рани кон на една от големите колесници и уби водача й, чието тяло се влачи дълго зад колесницата. Аз също хвърлих копие, но не улучих. Ала когато конете с една от колесниците ме връхлетяха, нямах друг изход, освен да се прицеля и да забия другото си копие в корема на едно от животните. Реших да се държа близо до Дорией и да се опитам да се бия наистина тъй мъжествено, както и той, макар да не можех да въртя толкова изкусно тежкия меч като него. Това решение взех не от дързост, а от тщеславие, не с разсъдъка си, а със суетата си.

Когато Дорией видя, че се справих с един от конете, той се нахвърли с още по-голяма сила към впряговете с меча си, тъй че животните от най-предната колесница скоро бяха повалени в предсмъртен гърч, а един от конете на следващата колесница, ранен със стрела в окото, подивя от болка и се понесе с такава бързина, че колесницата се обърна и в бойния порядък настъпи пълен хаос. Благородните животни бяха приучени да се състезават, а не да влизат в истински бой.

Царят на Сегеста разбра, че може да се лиши от всичките си коне, ако не се предаде. Той загуби самообладание и заповяда на воините си да отстъпят назад. Много от знатните юноши крещяха, че са готови да дадат живота си, само и само да не убиваме любимите им животни. Повредените колесници се върнаха назад и само един воин, който бе напълно забравил за опасността, скочи от колесницата си и се хвърли да прегръща умиращите си любимци. Той ги целуваше по очите и им говореше нежни думи.

Когато впряговете отстъпиха доста назад, копиеносците хвърлиха копията си към нас, а тези, които водеха кучетата, взеха да ни заплашват с юмруци. Фокейците се осмелиха да излязат от прикритието и да се строят в редица зад Дорией, щит до щит. След тях се оформи и втора линия от воини. Дори и въстаниците от Ерикс, които бяха наскачали отвъд рова, се върнаха обратно, целите в кал, и нададоха боен вик.

Сегестянските хоплити също се строиха, пуснаха бойните кучета и ги насъскаха срещу нас. Оголвайки острите си зъби, песовете се спуснаха стремително напред. Аз бях с бойна ризница, Дорией също, а фокейците се бранеха с щитовете си. Дорией крещеше със смразяващ глас към кучетата и ги налагаше по муцуните, тъй че много от песовете се търкаляха с вой по земята около него, но дори и шумът от битката не можа да заглуши уплашените викове на сиканите, които се изпокриха в гората. Всичко това развесели Дорией и той започна да се смее неудържимо и да се удря с длани по бедрата. Смехът му ободри извънредно много фокейците.

Като ни отминаха, кучетата се нахвърлиха към въстаниците от Ерикс. Те забиваха зъби в незащитените им шии, прегризваха вените им и разкъсваха месата им. Но селяните издържаха атаката на ненавистните животни и радостно подвикваха, щом съумееха да убият някой от песовете. Силната омраза, която тези хора изпитваха към подобни животни, бе породена от това, че породистите кучета се смятаха за неприкосновени в Ерикс и убийството на такова куче беше тежко престъпление. Ето защо на селяните и жените им бе дошло до гуша да бъдат хапани и да гледат как псетата унищожават овцете им и плашат до смърт децата им.

Мисля, че Кримис, свещеното куче на Сегеста, не беше доведено да участва в боя, а само да вдъхва смелост на воините на града. Може би то се отвърза случайно или беше пуснато по невнимание. Както и да е, скоро старото огромно куче се озова в разгара на битката, наблюдавайки я в пълно недоумение. Виковете и лаят на кучетата го възбуждаха, а миризмата на кръв дразнеше изнеженото му обоняние. Дорией повика кучето при себе си и ето че огромният тлъст пес изведнъж сякаш се успокои, затича се тромаво към спартанеца и започна да го души дружелюбно. След това Кримис вдигна муцуна към лицето на воина и го загледа в очите.

Спартанецът поглади песа по главата и го заговори, обещавайки му, че веднага щом той, Дорией, получи короната на бога куче, ще дари на Кримис още по-красиви девойки за съпруги, отколкото бе получавал по-рано.

Свещеното куче легна в краката му, дишайки тежко, за да отдъхне от краткия бяг. От това място, проснат в краката на Дорией, Кримис започна да наблюдава със сърдит израз блестящите ризници на сегестяните, да мръщи нос, да ръмжи и да показва жълтите си зъби.

Фокейците не видяха нищо необичайно в цялата тази сцена, но юношите от знатните сегестянски родове се развълнуваха извънредно много. Разнесоха се викове на изумление и самият цар се унижи дотолкова, че да подсвирне на Кримис и да го подкани да се върне при него. Той разбираше добре, че щастието и сполуката му зависят от държанието на свещения пес. Последният обаче се преструваше, че не чува, а продължаваше да гледа нежно към Дорией и да облизва обкованите му сандали.

Аз също се наведох и погалих кучето по гърба, за което бях възнаграден с лизване по бузата в знак на благоразположение, но Дорией ми извика да не докосвам новия му приятел — той си беше негово завоевание и аз нямах право да се меся.

Сегестяните се изплашиха до смърт, щом видяха, че простосмъртни се осмеляват да убиват кучетата им. Започнаха да ги зоват обратно, а пазачите им забравиха всяка предпазливост и се разтичаха из полето, опитвайки се да вържат побеснелите животни. В желанието си да не наскърби Кримис Дорией издаде заповед да не се убиват повече четириногите воини, но разбунтувалите се жители на Ерикс не го послушаха.

Дорией заговори на свещеното куче и му нареди да охранява надгробния камък на баща му. Всъщност, както споменах по-рано, това бяха останките на някой си Филип от Кротон, а не на родителя на спартанеца, но Дорией явно не желаеше да проумее истината. Кучето положи муцуна на предните си лапи и затвори очи. Тогава Дорией изгледа фокейците и даде знак на Дионисий да удари по щита си в знак на настъпление. Поехме наново към воините на Сегеста и гледах да не оставам дори на крачка по-назад от Дорией. Когато Дионисий от Фокея разбра, че е настъпил решителният миг, той запаса камшика на кръста си, хвана здраво щита и меча си и побърза да заеме мястото си от дясната страна на Дорией.

Дорией и Дионисий не се огледаха встрани. Погледите им бяха устремени единствено напред. Тримата вървяхме рамо до рамо и бързахме все повече и повече, тъй като всеки от нас се страхуваше да не остане по-назад от другите двама. Дорией бе гонен от чувството за собственото си достойнство, от стремежа да докаже, че не напразно е смятан за славен воин. Аз пък бях подтикнат от самолюбие. Спартанецът се страхуваше, че може двамата с Дионисий да го надминем по бързина, ето защо той се втурна напред. Скоро и тримата напредвахме с невероятна бързина. Зад гърбовете ни се чуваха бойните викове на фокейците и тропотът на стотици нозе. Съдейки по грохота на тъпаните, сиканите също не изоставаха, а и въстаниците от Ерикс явно ни следваха.

Оставаха ни около двеста крачки до сблъсъка с хоплитите сегестяни, но тези крачки ми се сториха безкрайно дълги. Трябва да си призная, че се страхувах ужасно, не смеех да вдигна поглед, а гледах върха на сандалите си. От вцепенението ме извади предупредителният вик на Дорией, който ме спаси от летящото към мен копие, тъй че успях да вдигна навреме щита си. Копието се заби в него и аз самият бях леко ранен, но забелязах това чак по-късно. Опитвах се да извадя копието от щита си, когато видях как блесна във въздуха мечът на Дорией също както някога отдавна, когато се биехме рамо до рамо. Той отсече с един замах копието, тъй че успях да вдигна щита си отново и тъкмо навреме, няколко мига преди сблъсъка ни със сегестяните.

Уверен съм, че по време на битка не е възможно да се предвещае изходът й, нито пък начинът, по който ще протече самата тя, тъй като хората, които участват в нея, са прекалено заети със спасението на собствения си живот в много решаващи моменти. Нападнахме тъй стремително, че някои хоплити от първите редове отстъпиха назад, като повлякоха със себе си цели редици — щитовете им бяха плътно препокрити един с друг. Скоро разбихме и втората редица, а фокейците не изоставаха дори и крачка от нас. Започна истинската схватка с мечове — всеки срещу всеки.

Сегестяните никога не са се отличавали с особена смелост, но бяха побеснели от загубата на толкова много любимци — коне и кучета, тъй че бяха споходени от страшната сила на гнева. Биеха се за имуществото си и за земите си, готови дори да загинат, но да не отстъпят на пришълците. Още по-опасни врагове от хоплитите бяха многочислените здравеняци атлети, привикнали да развличат господарите си с чудеса на сила и ловкост.

Дионисий крещеше на хората си:

— Фокейци, нашите предци са се били по тези полета и тук са гробовете им! Знайте, че сте у дома си! Бийте се на живот и смърт за това, което ви се пада по право! — И пак: — Фокейци, може би да не се стремите към слава, но помислете — биете се за богатствата си! Виждате ли тази паплач от Ерикс? Само чакат да ни избият и да натоварят на магаретата трофеите ни! Тъй че, дръжте се!

Измъчените фокейци нададоха толкова ужасяващ боен вик, че сегестяните отпуснаха мечовете си за няколко мига в пълно недоумение. Дорией погледна към небето и извика:

— Чуйте, чуйте! Над нас се чува шум от крила. Това е богинята на победата, която ни дарява с благоволението си!

Той произнесе тези думи в краткия миг тишина, който е познат на всеки, участвал някога в подобна битка. Може би всъщност само кръвта шумеше в ушите ми, но на мен ми се стори, че някъде високо над нас наистина се чува плясък на огромни крила. Фокейците също чуха този шум и плясък на крила — така поне разказваха по-късно.

Изведнъж Дорией бе обхванат от небивал възторг, силите му се умножиха многократно и вече никой не можеше да му устои. Рамо до рамо със спартанеца се придвижваше напред и Дионисий. Той приличаше на як бик и си пробиваше път напред с бойна секира, а фокейците го следваха по петите, обхванати от ярост към сегестяните — тези, които им се струваха последна пречка за окончателното разпределяне на съкровището. Накратко казано, скоро успяхме да разбием вражеските редици, а лековъоръжените воини удариха на бяг, изплашените коне увеличиха хаоса на бойното поле, а изпуснатите кучета започнаха да хапят, който им падне — независимо дали беше знатен сегестянин или от простолюдието на Ерикс.

Поривът изненада и царя на Сегеста, който не успя да намери прикритие. Дорией го повали с един светкавичен удар на меча си и сегестянският цар се просна мъртъв на земята. Спартанецът грабна короната на бога куче и я вдигна високо над главата си, за да я видят всички…

Всъщност сегестяните нямаха особена слабост към царя си и кучешката му корона. Повече от гибелта на владетеля на Сегеста ги бе изплашило поведението на свещеното куче Кримис и явното му благоразположение към Дорией. Но фокейците не знаеха това и нададоха отново боен вик, въпреки че хоплитите бяха почнали да се строяват заплашително, а отзад пътят ни беше затворен от бойни колесници и лековъоръжени воини.

В този момент откъм Сегеста се разнесоха уплашени викове. Оказа се, че коларите, които искаха да отведат на безопасно място впряговете с коне, бяха прегазили много от отстъпващите бойци. Те крещяха, че всичко е загубено и че градът е паднал. Събралият се народ по градските стени се увери, че битката е проиграна, тъй като виждаха колко много са загиналите, а така също колесниците, които се връщаха назад. Ето защо тези хора решиха да нападнат стражите на портата, да ги обезоръжат и да обявят бунт в града.

След като изгубиха царя си и разбраха, че Сегеста е въстанала, знатните воини дадоха знак да се прекъсне битката и се събраха на съвет. През това време ние се добрахме до градските стени и никой не се и опита да ни попречи. Всеки от бившите защитници на града мислеше единствено за собственото си спасение. Мнозина бяха вдигнали ръце, че се предават, и викаха, че са били заставени да се бият насила, а не по собствена воля. Водачите на народа на Сегеста помагаха на някои от тях да изкачат стената на града и ги взимаха при себе си. Самата стена не беше много висока — изградена от кал и камъни, тя беше подсилена на някои места и с дървени греди.

Като говоря за народа на града, имам предвид заможните търговци и занаятчии, които притежаваха роби и слуги. До този момент те нямаха особено голяма власт в Сегеста, която беше в ръцете на земевладелците и представителите на знатните семейства и се наследяваше. Тези властелини бяха привикнали да предават короната на бога куче на някого от собствения си род. Но търговското и занаятчийското съсловие нямаше нищо общо с тежненията на знатните, както нямаше нищо общо и с овчарите, и с лишените от земя селяни, които ни следваха по петите.

Спряхме се пред градската порта, за да се почистим от прахта и кръвта, а и да си поемем дъх. Дорией удари вратата с щита си и поиска да бъде пуснат в града. На главата си беше надянал кучешката корона на убития цар. Тя му беше малка, тъй че му се налагаше от време на време да я прикрепя с ръце, ругаейки местните жители за малките им глави. Сегестяните, както и повечето от кучетата им, наистина имаха малки глави и дребни лица.

За удивление на всички присъстващи вратите изведнъж се разтвориха широко и двамата синове на Танаквил пристигнаха, за да ни посрещнат като победители. Те приветстваха Дорией и го нарекоха „цар на Сегеста“, макар лицата им да си оставаха мрачни. След това ни пуснаха в града и бързо затвориха портата след нас. От фокейците бяха останали живи всичко на всичко четиридесет души. Повечето едва се държаха на крака от умора, носейки на раменете си или подкрепяйки под мишница ранените си другари. Народът посрещна Дорией с радостни викове и всички възхваляваха бойното му изкуство. Скоро пред нас се появи и Танаквил с величествени финикийски одежди. Една робиня носеше над главата й златотъкан слънчобран — като доказателство за родството на Танаквил с картагенските божества.

Танаквил приветства Дорией с величави думи и го хвана за ръце, желаейки очевидно да го накара и той да произнесе няколко слова. Дорией й предаде веднага шлема с кучешката корона, който му пречеше, след което застина на място. Той сякаш изгуби изведнъж ума и дума, започна да пристъпва от крак на крак и да се оглежда смутено наоколо, сякаш не знаеше какво да прави оттук нататък.

Според мен спартанецът би могъл да приветства по-сърдечно земната си съпруга, макар и да се беше свързал по мистичен начин с белоногата богиня Тетида. Ето защо аз побързах да се намеся и казах:

— Танаквил, приветстваме те от сърце! Повярвай, за нас сега си по-прекрасна и от слънцето, но Арсиное се намира все още в лагера ни и ние сме длъжни да я спасим, за да не попадне в ръцете на сегестяните.

А Дионисий добави:

— Явно Дорией трябва да каже какво ще правим оттук нататък, но според мен е редно най-първо да се погрижим за съкровищата си, които оставихме до гроба и които овчарите от Ерикс може да разграбят начаса.

Дорией въздъхна и отвърна:

— Да, да, съвсем щях да забравя за всичко това. Надявам се, че баща ми е доволен и душата му е спокойна. Сега обаче е нужно съмнителното име на Филип да бъде изтрито от камъка и на негово място да бъде написано: „В памет на Дорией, бащата на Дорией, цар на Сегеста, лакедемонец, някога най-красив от гърците и трикратен победител на Олимпийските игри, а така също в чест на всички от коляното на Херакъл.“ Попитайте хората от Сегеста, биха ли имали нещо против грешката да бъде поправена, и то възможно най-скоро!

Ние с Дионисий обяснихме на синовете на Танаквил за какво става дума, след което те въздъхнаха с истинско облекчение, че от тях не се иска нищо друго.

Дорией продължи:

— Не са ми нужни съкровища, а пък Арсиное сама ще се справи. Та нали сега се намира сред мъже, а когато е сред мъже, тя е във вихъра си. Но се безпокоя за Кримис, който очаква завръщането ми, легнал до паметния камък на баща ми. Той трябва да бъде доведен обратно в града. Може би някой от вас ще ми направи тази услуга. Ужасно се уморих от битката и не ми се ще да ходя пак толкова далече.

Ала никой от жителите на Сегеста не изрази желание да направи подобна услуга на Дорией, а фокейците заклатиха глави, взеха да се жалват, че раните им са тежки, и да уверяват, че едва-едва се държат на крака.

Тогава Дорией въздъхна и рече:

— Бремето на царската власт е наистина тежко. Чувствам, че съм осъден да живея самотно посред простосмъртни и да не мога да разчитам на никого. Но истинският цар е слуга на народа си, следователно той е слуга и на самия себе си. И така, не виждам друг изход, освен сам да отида за кучето. Не бих могъл да го измамя — то самото дойде при мен с пълно доверие в силата ми и изблиза с езика си нозете ми.

При тези думи Танаквил се разплака и забрани на Дорией да се връща обратно, а фокейците го гледаха учудени. Дионисий промърмори, че друго не може и да се очаква от безумец като Дорией. Но Дорией заповяда да отворят вратата и излезе сам извън градските стени. Плещите му бяха отпуснати и прегърбени от умора, тъй че щитът му се удряше о ризницата, а мечът му се влачеше по земята. Собствения си шлем той бе загубил в битката, а всичките му доспехи и оръжия бяха червени от кръв.

Ние всички се изкачихме по стената, за да не изпуснем гледката, и видяхме, че знатните сегестяни се скупчиха около бойните колесници и се прикриха с щитовете си, а пелтастите[1] образуваха отделна група и започнаха да спорят помежду си. Бунтовниците от Ерикс се отдръпнаха на безопасно място зад рова, а иззад храсталаците проблясваха едва забележимо очите на облечените в кожи на диви животни сикани, които току удряха бойните си барабани.

Дорией крачеше по огромното бойно поле сред окървавените тела на загиналите в боя. Тук-там имаше някои все още живи, но тежко ранени, които се молеха за вода или зовяха майките си. Дорией се обръщаше по име към всеки паднал фокеец и хвалеше мъжеството му по време на боя.

— Ти не си убит! — възкликваше той над всеки умиращ. — Ти си един от неуязвимите! Ние все още сме триста на брой и тъй ще бъдем завинаги!

И ето — той вървеше по полето и всичко около него замлъкна. Знатните сегестяни го гледаха, без да вярват на очите си, и никому не хрумна да нападне Дорией. Както често се случва, когато е имало голямо кръвопролитие, облаците изведнъж се сгъстиха и потъмняха, но при появата на спартанеца те сякаш отстъпваха, тъй че той се озова под лъч слънчева светлина. Спартанецът заблестя с всички цветове на дъгата.

Фокейците си зашепнаха суеверно и заявиха:

— Та той действително е бог, а не смъртен човек! О, какви глупаци бяхме, щом не му повярвахме.

Дори и Дионисий потвърди:

— Не, той наистина не е човек, във всеки случай не обикновен смъртен…

Скоро Дорией, който не обръщаше никакво внимание на неприятеля, успя да се добере до паметния камък и подсвирна на свещеното куче. То скочи веднага и тръгна към него, размахало опашка. Спартанецът призова на висок глас духовете на праотците си и най-накрая се обърна към духа на баща си:

— Е, доволен ли си сега, татко мой Дорией? Намери ли най-сетне покой и ще спреш ли да се тревожиш за мен?

По-късно много от очевидците разказваха, че чули как изпод надгробния камък отекнал приглушен глас: „Да, сине мой, доволен съм и най-сетне добих покой.“

Самият аз не чух никакъв глас и не вярвам на тази история, тъй като знам много добре, че това бе всъщност паметния камък на Филип от Кротон, а бащата на Дорией явно е бил погребан заедно с други, незнайни воини, и без особени почести.

Впрочем не отричам, на Дорией може и да му се е сторило, че дочува гласа на баща си, та нали и без това често разговаряше с него ту наяве, ту насън. Той никога не потвърди да е чул глас точно тогава, но и не отричаше разказите на другите, които бяха присъствали на случилото се.

Всички собственици на товарни животни, надявайки се на богата плячка и на добра плата за услугата, побързаха да потеглят към града и погнаха мулетата и конете си. Но над рова нямаше мост, а само няколко греди, които Дорией бе хвърлил напряко, така че им се наложи да се спрат. Не желаеха да нагазят в рова, страхуваха се от коварната му дълбочина.

Дорией се обърна дружелюбно към тях и им каза, че е дошло време да оставят товарите и да се върнат обратно всеки по пътя си. Арсиное, яхнала магаре, се развика с чистия си силен глас, че тези безсрамни мъже не се подчинявали на заповедите й, а се канели да избягат със съкровището и да отвлекат и нея самата. Микон, който при вида на битка не би могъл да постъпи другояче, освен да се напие, изглеждаше в несвяст. Арсиное беше заповядала да го напъхат в един от огромните кошове, които висяха от двете страни на всяко от товарните животни.

Дорией изгледа заплашително мъжете, заобиколили Арсиное, и само погледът му беше достатъчен, за да ги накара да се развикат, че не са разбрани правилно, и че с нищо не са се провинили. От своя страна бунтовниците от Ерикс се изпълниха отново със смелост при вида на безстрашния Дорией и се осмелиха да нагазят в рова, за да последват новия цар в града. След тях пое и керванът от животни — явно никой не искаше да тръгва обратно, но всички бяха на почтително разстояние от спартанеца.

Когато Арсиное пое на магарето си, държейки в ръце клетката с котката, свещеното куче на Сегеста заръмжа заплашително и настръхна при вида й. Щом забеляза това, Дорией реши да побърза и да влезе в града, за да не оскърбява свещеното животно с близостта на твар, която явно не можеше да търпи. Той се запъти с бързи крачки към Сегеста и велможите на града в същия миг се развикаха, че сега е моментът да го нападнат и да го убият. Но тъй като Кримис вървеше неотстъпно до него с високо вдигната глава и ръмжеше заплашително към всеки, който се опитваше да се доближи до тях, сегестяните млъкнаха и се върнаха обратно при бойните си колесници.

Излязохме навън и набързо подредихме по-широк мост над рова, за да може целият керван да влезе в града. Последно беше магарето, в чийто кош спеше пияният Микон. Той обаче изтрезня щом влезе в града, и дори си стъпи на краката, макар да не разбираше къде всъщност се намира и какво става около него. За щастие беше дотолкова добър лечител, че можеше да се справи със задълженията си независимо от състоянието, в което се намираше. Някои дори твърдяха, че когато е пиян, Микон ставал още по-добър лечител. Без дори да докосва ранените, той почистваше раните с помощта на стъклена тръбичка, лекуваше умело изкълчванията и гореше с нажежено желязо ухапванията от кучетата.

Самият аз бях с изподрани колене, болеше ме раната на ръката от нанесения удар с копие, а под шията ми стърчеше остатък от стрела, забита над ключицата ми. Разбира се, бях се опитал да я изтръгна, но наконечникът на стрелата бе проникнал тъй дълбоко в плътта ми, че на Микон му се наложи да отвори по-дълбоко раната, за да може да извади цялата стрела. Той ме успокои все пак, че раните ми не са особено опасни и само ще ми напомнят известно време, че и аз съм смъртен.

Съвсем не се оплаквам, като разказвам всичко това, а само го споменавам единствено защото точно когато Микон лекуваше раните ми, Дорией събра и преброи останалите живи фокейци и предложи на всички, които все още можеха да държат оръжие да тръгнат на нова битка. Той каза:

— Не искам да ви тормозя, но сегестяните все още са на бойното поле, строени в боен порядък и скрити зад щитовете си. Явно трябва да излезем отново извън градската стена и да ги довършим окончателно.

Но фокейците се възмутиха ужасно и завикаха, че Дорией трябва да се задоволи с короната на бога куче. Аз реших също да се намеся:

— Дорией, прояви търпение! Вървях с теб, не изоставах, но нямам сили да продължа.

А Дионисий преброи отново хората си и каза:

— Бяхме триста, а сега фокейците не достигат дори за гребци на петдесетвеслен кораб. Духовете на умрелите не могат да гребат с веслата и да вдигат платната. Никога не съм си представял, че нещата ще свършат така, и не искам повече да се занимавам с битки на суша.

Дорией смъкна от главата си шлема, въздъхна дълбоко и каза:

— Може би сте прави и всичко, което бе по силите ни, е направено, ала преди малко ми се струваше, че дори само видът ми докарва вражеските войски до паника.

Но синовете на Танаквил потвърдиха, че достатъчно кръв бе пролята за един ден и че Сегеста има нужда от хоплитите си, за да не загуби властта си над Ерикс. Беше настъпило време за преговори, които по тяхно мнение трябвало да бъдат проведени по правилата на Картаген. Братята обещаха да се заемат с тези досадни дела и да не занимават Дорией прекалено много с тях.

— Синовете ми са прави — обади се Танаквил. — Сега е време за почивка след тежкия ден. Не би ли искал, Дорией, да отведеш свещеното куче в дома му? След това трябва да останем насаме, за да обсъдим всичко.

Дорией я погледна с разсеян поглед и отвърна едва чуто:

— Колко си ми далечна, Танаквил! Струва ми се, че са изминали години, откакто те срещнах в Химера. Много си остаряла и бузите ти са хлътнали. Но разбира се, ще изпроводя свещеното куче, а след това ще заповядам да бъде издигнат храм на Херакъл в този град. За съжаление нямам време за теб, докато не бъде започнато това дело.

Танаквил се почувства засегната, ала скри това с усмивка, която показа зъбите й от слонова кост, изработени от майстора в Ерикс.

— Действително, отслабнала съм, но това е в резултат на безпокойството ми за теб — та аз нямах никаква вест от вас — каза тя. — Не се тревожи, уверявам те, че скоро ще ме виждаш с други очи, стига да намериш време да отпочинеш.

Синовете на Танаквил взеха да мърморят, че сега не е време за строеж на храмове, тъй като посевите са изпотъпкани. За постройка на нов храм би трябвало първо да бъдат проучени всички тайни знаци и знамения и да бъде изчислена подходящата година, а в Сегеста с тази работа се занимаваха жреците.

В края на краищата Дорией отстъпи и позволи да бъдат съблечени от гърба му бойните доспехи. Той се заметна с финикийски плащ, на който бяха извезани луната, звездите, нимфата на Сегеста и свещеното куче, след което тръгна към храма, следван от неголяма тълпа хора. В нея забелязах няколко фокейци, както и местни старшини, жени и деца, но не мъже — сегестяните от мъжки пол, които все още нямаха бели коси, бяха заети с по-важни дела. Свещеното куче не пожела да влезе в къщичката си, а ръмжеше и гледаше умолително към Дорией. Наложи се той да върже кучето, в резултат на което то започна да вие жално. Отказа да пие, отказа и вечерята си и хората взеха да се гледат разтревожени.

Дорией смъкна от главата си кучешката корона, която и без това му беше тъй неудобна, пък и нямаше други достойнства освен почтената си старост. Изгубил търпение, спартанецът извика:

— Воят на песа дразни слуха ми и ми навява печални мисли. Не го ли накарате да замълчи, ще отида и ще го пусна на свобода.

За щастие сегестяните не разбираха какво говори Дорией, иначе не се знае какво би последвало от думите му. Аз също бях разстроен от зловещия вой и се обърнах към Танаквил с думите:

— Ако разбирам правилно, тук има обичай всяка година да се дава нова невеста на кучето. Не е ли това обикновено най-красивата местна девойка? Защо я няма сега, когато тя би трябвало да успокои кучето?

— Това е само стар обичай и вече от момичетата не се иска да изпълняват подобни задължения — отвърна Танаквил. — В днешно време те само изяждат заедно с кучето сватбения сладкиш, след което се връщат незабавно у дома си и съвсем не са длъжни да живеят заедно с него. Но защо пък да не опитаме и да не извикаме някое ново момиче, което би приласкало песа и би го накарало да замлъкне?

При вида на Дорией разбрахме, че няма време за губене.

Танаквил извика нещо на местните хора и тутакси дотича едно момиче, което клекна до кучето и обви ръце около шията му. Малката взе да му шепне нещо в ухото и кучето я загледа учудено, макар че се дърпаше и искаше да се освободи от прегръдката. Но девойчето беше упорито и не пусна кучето, докато то не се успокои и не замлъкна. Веднага се намериха завистници, които се развикаха, че момичето е недостойно за свещеното куче, тъй като е от нисш произход, но Танаквил им отвърна с резки думи, че това не е единственото нарушение на законите през този ден. Щом свещеното куче прие момичето, значи така е било писано, прибави хитрата жена.

Къщичката на кучето се намираше в двора на царския дворец и предвидливата Танаквил бе успяла вече да се погрижи за топла вода и за вечеря. В този дворец отдавна не живееше никой и вътре вонеше отвратително, тъй като залите служеха за хранилище на всякакви свещени вещи, много от които бяха животински телесни части. Сградата се различаваше доста от домовете, към които бяха привикнали знатните гърци, и бившият цар бе идвал тук само в редките моменти, когато трябваше да изпълни някой обичай. Но Дорией хареса двореца и заповяда съседната сграда да бъде също освободена, за да се настанят там фокейците. Що се отнася до многото ранени, той нареди сегестяните да се погрижат за тях, след като повечето бяха получили вече помощ от Микон.

Танаквил имаше много грижи, тъй като искаше да направи всичко колкото се може по-приятно и по-удобно за Дорией. Като начало тя го изкъпа собственоръчно и намаза тялото му с благовонни масла — доколкото беше възможно, като се имат предвид многобройните му рани, подутини и охлузвания. След всичко това беше устроен пир в чест на спартанеца, но той беше толкова уморен, че не можеше да помръдне. Отнесоха го направо в готварницата, където той хапна една-две хапки от готовите гозби и изведнъж почувства, че му прилошава.

— Извинете ме — рече, — не знам какво ми става винаги след тежка битка, но просто нямам желание да се храня… Чуй, Танаквил, махни тази кучешка корона от очите ми. Тя вони тъй ужасно, че бих повърнал. И изобщо тук всичко вони! — Изгледа ни, след което се хвана за корема и продължи: — Имам чувството, че отново съм на кораба и че той е разлюлян от буря. Точно така се люлеех и в обятията на богинята, когато тя дойде да ме посети в сандъка за въжета. Тя ме посвети в много божествени тайни и ме храни с амброзия от седефено блюдо. О, Тетида, Тетида, свещена моя съпруго, тук на сушата аз вечно ще тъгувам за теб! Надявам се, че ти, земна моя съпруго Танаквил, ще ми простиш…

Танаквил ни изгледа злобно, погледът й попадна на Арсиное и се спря продължително на лицето й, сякаш да я прониже. Арсиное не издържа и сведе очи. Побързах да обясня на Танаквил какво точно се беше случило по време на морския ни път, а Микон, който си спомни, че всъщност е лечител, реши да успокои разгневената жена и дълго й шепна нещо в ухото. В края на краищата Танаквил хвърли още един мнителен поглед към Арсиное, погали Дорией по бузата и каза:

— Разбирам те отлично, съпруже. Във всеки случай по-добре от който и да било друг. Съвсем не съм обидена от това, че си сключил съюз с Тетида, тъй като не съм ревнива по душа. Но според мен най-добре би било, ако се оттеглиш за няколко дена в покоите си и не се показваш навън. Един цар е толкова по-уважаван, колкото по-рядко се явява пред хората. Той не би трябвало да се меси във всекидневните проблеми. Аз съм ти приготвила девичи дрехи от тънко, алено платно, а в алкова ще намериш вретено. За да заслужиш милостта на боговете, ще изпълняваш известно време женска работа, подобно на божествения си прародител Херакъл, който също е бил принуден да облече женски дрехи.

Фокейците я слушаха със зяпнали уста, но никой не се изсмя на думите й. Дионисий също призна, че тъй като Дорией бе проявил несравнима мъжественост, той наистина има нужда от женски одежди, за да не наруши хармонията на душата си. Иначе боговете също биха се разгневили, допълни той.

Думите на Танаквил и добродушното бъбрене на Дионисий успокоиха Дорией, след което той затвори очи и зарови глава в ложето, където бе прилегнал.

Когато го пренесохме в алкова, забелязахме, че не беше съвсем заспал, а като че ли търсеше нещо. Танаквил седна до него, повдигна нежно главата му и му даде да суче от гръдта си. Дорией засука, след което изпадна в полудрямка като младенец, докато най-накрая заспа дълбок сън. Никога не бяхме виждали нищо по-удивително от това и фокейците се увериха вече окончателно, че Дорией имаше божествен произход и съвсем не беше обикновен смъртен.

След всичко случило се насядахме най-сетне около трапезата с храна в залата за гости на двореца, където ни чакаха виното и гозбите, които Танаквил бе заповядала да бъдат приготвени в чест на Дорией. Пихме за победата, но фокейците не изглеждаха щастливи и често се питаха един друг:

— А сега какво? Какво всъщност постигнахме? Съкровищата ни намаляха след военните разходи на Дорией. Не можем да разграбим този град, тъй като това е вече неговият град. Наистина, той ни обеща плодородните земи на Ерикс, но ние вече знаем от опит колко много селяните мразят наложените им господари и колко трудно е да се обработва земята. В края на краищата, трябва да признаем, че по-доходно дело от мореплаването не съществува.

Дионисий им възрази:

— Фокейци, радвайте се, че успяхте да съхраните живота си и съкровищата ни. Вярно е, че са по-малко, отколкото бяха, но ние сме разумни хора и можем да се утешим с мисълта, че за всички ни ще има предостатъчно за сметка на загиналите в боя. Ала вие сте прави отчасти — тук винаги ще бъдем чужденци и никога няма да се почувстваме уютно в Сегеста. А и Картаген току-виж се намесил в делата на Ерикс. Тъй че пред нас стои въпросът — какво да правим оттук нататък?

Те продължиха да разсъждават и да си спомнят за другарите си, назовавайки ги по име. Всеки от тях изливаше по малко вино от чашата си на пода, произнасяйки името на някой от загиналите. В това отношение най-много се проявяваше Ликимний, който твърдеше, че никога никакъв пир не му се е услаждал тъй много. След като се посъветваха, фокейците решиха да не мислят повече за утрешния ден, а да се донапият на спокойствие, тъй като и без това уморените им глави не биха могли да измислят нищо мъдро. Престанаха да смесват виното с вода и аз сметнах за благоразумно да изведа Арсиное от залата.

[1] Пелтаст — лековъоръжен пехотинец, който носи щит, дълъг меч и метални копия. — Б.пр. ↑

3.

Дорией не се показа от покоите си цели дванадесет дни. През това време нещата в Сегеста се пооправиха. Знатните нападнаха неочаквано бунтовниците от Ерикс и ги обезоръжиха, но не убиха почти никого, тъй като знаеха: без селяни и пастири не биха могли да съществуват. Сегестяните изпратиха дарове на сиканите, предимно сол и глинена посуда, с молба последните да се оттеглят мирно в горите си. След това народът се помири със знатните и им позволи да се върнат в града с колесниците, конете, кучетата и атлетите. Уговорено беше част от властта им да бъде предадена в ръцете на гражданите, които щяха не само да управляват земите на Ерикс, но и да ползват редица привилегии, които по-рано се полагаха единствено на хора с благороден произход.

Жътвата беше на привършване, когато от Картаген пристигнаха двама пратеници, които поеха по суша към нас откъм брега на Ерикс. Те бяха двама, тъй като картагенският съвет поверяваше с неохота важните си дела само на един човек, а да бъдат изпратени трима бе явно прекалено за Картаген. Всеки от тях беше придружен от слуги, писари, земемери и съветници по военните въпроси.

Дорией позволи на Танаквил да направи пиршество в чест на гостите, по време на което тя, разбира се, не пропусна възможността да покаже родовите си таблички и да се застъпи за мъжа си с твърдението, че той скоро ще научи местния език и обичаи. После Дорией ги заведе при свещеното куче, за да им покаже колко е привързано то към него. Спартанецът нямаше с какво друго да се похвали.

Воденето на дългите преговори той повери с удоволствие на съвета на града, който разбираше делата си много по-добре, отколкото новият цар. Накрая посланиците на Картаген обявиха, че признават Дорией за нов цар на Сегеста и на целия Ерикс. Но щетите, които бяха нанесени на Панорм, заявиха те, трябваше да бъдат възмездени. За да не бъдат измамени в това отношение, картагенците си бяха присвоили вече поправената трирема. Ерикс от своя страна беше длъжен да се подчинява на Картаген както и преди. Съветът на Сегеста даде обещание да не се занимава самостоятелно с никакви важни дела, а така също и да не търгува с гръцките колонии на Сицилия. Колкото до Дионисий и оцелелите фокейци, Дорией се задължаваше да ги предаде на съд в Картаген, тъй като бяха обвинени в пиратство из Източно море.

Дорией скърцаше със зъби, но се съгласяваше с изискванията, тъй като го бяха убедили, че нищо ново не се иска, а всичко това е необходимо, за да се запази предишната власт на Картаген. Но когато стана дума да бъдат предадени фокейците, той отказа да се подчини и мъжествено държеше на думата си, макар Танаквил да се опитваше да го убеди, че никога не е видял нищо добро от Дионисий, а напротив, здравата се е напатил по време на морските пътешествия.

— Сега не става дума за морето — отвърна й Дорией. — Ние се бихме с Дионисий и на суша и аз не мога да оскърбя с предателство скрепената ни с кръв дружба.

Когато Дионисий узна, че преговорите може да се провалят заради него и другите фокейци, той самият отиде при Дорией.

— Съвсем не ми се иска да те лишавам от царска корона, Дорией. Та нали аз самият ти помагах да я спечелиш! Ние, фокейците, ще се махнем и ще поемем пак по море. Но се надяваме, че ти ще ни изпратиш както подобава и ще ни дариш със скъпи дарове, достойни за теб самия, а така също и ще се опиташ да загладиш обидите, нанесени ни от този град, който така и не ни обикна, нас, клетите фокейци.

Дорией се зарадва много.

— Ти говориш правилно, Дионисий! Така наистина ще бъде най-добре, макар да се надявах да изпълня обещанието си и да ви даря със земи. Но какво мога да направя, щом Картаген изобщо не би се съгласил с подобно нещо. Ала нямам възможност да ви поднеса прощални дарове, тъй като, да си призная, сега съм по-беден, отколкото някога в Химера, когато все още притежавах част от плячката и зестрата на Танаквил. Ако не беше жена ми, щях да ходя сега в дрипи и да се храня от глинена паничка. Каквото и да поискам от подчинените си, те винаги ми го отказват и бръщолевят нещо за градските закони. Постарай се, Дионисий, да разбереш трудното ми положение и да усмириш алчността си.

На което Дионисий отговори с все още мек глас:

— Ах, Дорией, не бих искал да съм на твое място. Но всеки цар си има царски задължения, а аз трябва да мисля за хората си, за страданията им и за нищетата им.

Фокейците наистина се чувстваха много унизени в Сегеста, тъй като бяха изолирани в дома, определен им от Дорией, а градският съвет отказа да поеме разноските по пребиваването им. Наложи им се да плащат сами за всичко. Когато пристигнаха посланиците от Картаген, започнаха да ги пазят денонощно със стража, да не би да изчезнат от града по същия начин, по който някога бяха напуснали Химера. Вярно е, разбира се, че в Химера живеехме недалеч от морето и корабите си…

Наближаваше есен и фокейците разбираха, че съдбата им скоро ще бъде решена. На всичкото отгоре жените на Сегеста не искаха да имат нищо общо с тях. На моряците им се струваше, че сините знаци, оставени на плещите им от лъжепрорицателя, стават все по-видими и личат дори през дрехите им. Ето защо те често мъдруваха как ли се чувства човек, ако го дерат жив. Всеки ден покрай постройката, в която бяха фокейците, минаваха двамата картагенски посланици със свитите си. Лицата им бяха меденочервени, а брадите им бяха украсени със златни нишки. Макар двамата да оставаха безмълвни, някои от придружаващите ги отправяха закани на висок глас към фокейците. Моряците мълчаха и не отвръщаха с долни подигравки, тъй като Дионисий им беше забранил да казват каквото и да е. Утешаваха се с това, че през живота си бяха чували много по-лоши ругателства, и то на много по-добър гръцки. Но въпреки това всекидневните разходки на картагенците покрай дома на хората на Дионисий бяха започнали да досаждат прекалено на фокейците.

Най-много от всичко моряците страдаха от безделието. Бяха готови да вземат участие дори в прибирането на реколтата, ако сегестяните им позволяха. Но в земите на Ерикс хората бяха привикнали да изпълняват някои тайни ритуали по време на жътва, за които не бих искал да говоря сега, ето защо те се страхуваха, че присъствието на чужденци ще отрови зърното им. Впрочем може би е по-добре, че не им дадоха да прибират реколтата, тъй като там фокейците лесно можеше да бъдат обкръжени и убити — та нали от тях бяха останали живи само тридесет и трима души. Мен, Арсиное и Микон никой не докосна дори с пръст — нито картагенците, нито пък местните жители. Обитавахме двореца на Дорией и както някога в Химера, отново се ползвахме с гостоприемството на Танаквил.

За да убият някак времето, фокейците бяха започнали да укрепват сградата, в която живееха, като между другото поставяха на вратите и свои стражи. Чистеха сребърните и златни трофеи, гледаха си на кости и спореха за какво ли не. Изпитваха силен недостиг на вино, но Дионисий им беше забранил да пият от виното на Сегеста, след като забеляза, че тези, които им носеха храна, искаха все по-висока и по-висока цена за нея, докато виното им се поднасяше безплатно.

Колкото повече наближаваше зимата, толкова по-неспокоен ставаше Дорией, на когото фокейците бяха омръзнали прекомерно. Той не знаеше как да постъпи с тях, а картагенците продължаваха да настояват да им бъдат предадени всички фокейци, обвинени в пиратство, и то още преди да е свършил мореплавателният сезон.

Когато разговарях с посланиците, те се усмихваха снизходително и ми обясняваха, че всички слухове за хора, одирани живи, са само празни приказки и че такива обичаи в Картаген съвсем няма. Разбира се, законите на всесилния град бяха строги, но не чак дотам. Пиратите обикновено се изпращаха на работа в рудниците на Иберия, където имаше постоянен недостиг на работна ръка. За да не избягат оттам, понякога ги ослепяваха или пък им чупеха колената, но нищо по-страшно от това не се беше случвало.

Разказах всичко това на Дионисий, но когато ме изслуша, той само поглади брадата си и отвърна, че фокейците нямат никакво намерение да се превърнат в роби на отровните рудници на Иберия и да се оставят да им вадят очите и да им чупят колената, само и само да угодят на Дорией. Той обаче не ми откри какво бе намислил да предприеме, въпреки че ме смяташе все още за приятел. Една чудесна сутрин забелязах, че откъм двора на фокейците се издига висок стълб дим. Побързах натам, за да разбера какво става, и когато влязох в двора, видях, че фокейците бяха изкопали огромна яма, в която бяха хвърлили прекрасните сребърни трофеи и ги топяха, като яростно разпалваха огъня с огромен мех. Вадеха скъпоценните камъни и перли от прекрасните предмети на изкуството, а статуетките от слонова кост разбиваха на парченца. Дионисий каза:

— Ако те питат какво правим, кажи че принасяме жертва на боговете, преди да се предадем в ръцете на картагенското правосъдие. И това, както виждаш, наистина е огромна жертва. Търговците на Сегеста не искат купят от нас тези скъпоценни вещи, тъй като мислят, че скоро ще се сдобият с тях безплатно. Но ние няма да оставим нищо зад себе си.

Аз обаче се вгледах внимателно в действията на фокейците и разбрах, че всъщност делят среброто помежду си. Възмутих се и казах:

— Не мога да гледам спокойно как гинат толкова изящни предмети. Пък и разбирам, че хвърляте жребий и разпределяте среброто помежду си, както и перлите, и скъпоценните камъни. Но мен и Микон не ни повикахте! Кой ще ни даде полагаемата ни се част от богатството? А и Дорией ще се обиди, ако разбере какво правите. Та нали и той извоюва с меча си своята част от трофеите?

Дионисий се усмихна, показа белите си зъби и отвърна:

— Ах, Турмс, в Химера ти изхарчи повече, отколкото се бяхме договорили. Надявам се, помниш, че ти дадох част от полагаемото ти се злато още преди да заминеш за Ерикс, а когато се върна, ти вече взимаше на заем, за да изпълняваш прищевките на жената, която доведе със себе си. Нищо не дължим и на Дорией. По-скоро той дължи на нас. Виж, на Микон бихме платили част от това сребро, ако дойде с нас и ни придружи до Картаген. Може би ще имаме нужда от лечител, за да закърпи на гърба одраните ни кожи!

Потни и изпоцапани със сажди, фокейците се смееха и викаха:

— Хайде, Турмс, ела да си прибереш частта и доведи и Дорией, и Микон да си вземат своята, но не забравяй да им кажеш да си вземат мечовете, защото може и да се скараме, докато делим всичко по равно.

Погледите им бяха тъй заплашителни, че аз реших да предам на Дорией само това, което Дионисий ми беше наредил да предам. Спартанецът се зарадва, щом чу какво е казал Дионисий, и заяви:

— Колко са благородни! Това е най-голямата радост, която биха могли да ми доставят. Най-сетне ще мога да се успокоя и да се заема с управлението на Сегеста.

Донесената от мен вест бързо се разпространи в града и всички ликуваха, че нещата най-сетне се разрешават. Хората винаги вярват в това, в което им е угодно да вярват, и сегестяните съвсем не се съмняваха в намеренията на фокейците — та нали последните нямаха друг изход.

Привечер представители на сегестяните се приближиха до дома на фокейците и се вслушаха внимателно в шума и разговорите, които се чуваха оттам. Фокейците пируваха и отново пиеха вино, за да си дадат кураж пред утрешния ден. Посланиците от Картаген бяха много доволни от всичко това и говореха:

— Най-сетне идва време да си тръгваме с пленниците. Корабите чакат вече прекалено дълго в пристана на Ерикс. Радваме се, че пиратите треперят пред правосъдието ни. Ние, да си признаем, не се надявахме на това.

Те принесоха жертва на Ваал и заповядаха на прислужниците да купят здрави въжета и ремъци, с които да вържат пиратите веднага щом им паднат в ръцете.

На следващия ден те отидоха с хората си и застанаха отново пред постройката на фокейците в очакване те най-сетне да се предадат. Очакването им се оказа кратко. Дионисий изскочи изведнъж с хората си и изпокла всички от свитата, а самите пратеници бяха пленени и вкарани вътре в къщата. Никой от сегестяните не пострада — фокейците внимаваха да не убият някой от местните и само викнаха на стражата да не им се меси.

Дорией изпадна в ярост, а старейшините на града от уплах ги присви корем. Изведнъж пред нас се появи Дионисий, небрежно преметнал на рамо бойната си секира. Той се усмихна хитро и каза:

— Ние се ползваме с благоволението на двамата великодушни картагенски пратеници. Помолихме ги да ни изпратят до кораба, който ни чака в Ерикс. Събитията, които се случиха днес, са доста скръбни, но нямаме вина за това. Свитата на благородните господа ни нападна, като ни заблъска с оръжията си, макар да искахме само да продължим преговорите по пътуването. Много от тези хора сами се натъкнаха на собственото си оръжие. Възможно е и ние, без да искаме, да сме убили някои от тях в самозащита, тъй като сме уморени от вчерашния пир, а на суша се бием доста лошо и неумело. За щастие картагенските пратеници ни простиха и ни разрешиха да не предаваме оръжието си, докато не стигнем в Ерикс. Двамата имат невероятни способности да водят преговори и ние сме във възхита от тях… Ако не ми вярвате — можете да влезете при тях и да ги разпитате, за да се убедите в правотата на думите ми.

Но никой от сегестяните не изпитваше особено желание да влезе в сградата, обитавана от фокейците, а Дорией заяви, че оттук нататък всичко това не го засяга, щом Дионисий се е предал в ръцете на картагенските пратеници. След като се посъветваха помежду си, старейшините на града решиха, че няма какво да правят. Ако решаха да нападнат Дионисий и хората му, те навярно щяха да убият двамата пратеници, в резултат на което Сегеста би имала неприятности с Картаген. Ето защо казаха на Дионисий:

— Вземете магарета и мулета, колкото ви трябват, и се махайте от очите ни. Колкото се може по-бързо! Но запомни, Дионисий от Фокея, че не те изпращаме с добри пожелания! Напротив, ще се молим да ви сполети смърт и да ви изядат червеи още преди да сте стигнали до Ерикс. Ето какво желаем за теб и за хората ти, Дионисий!

Дионисий разпери лицемерно ръце и проговори:

— Ах, сегестяни, успях да събудя съчувствие у картагенците, но с вашата враждебност не мога да се преборя. Дано боговете да са ми на помощ, за да не се изпълнят пожеланията ви, тъй като високопоставените пратеници на Картаген ми обещаха под клетва, че кожата ми ще бъде закована с гвоздеи на портите на славния им град. Нито един фокеец не би могъл и да мечтае за подобна чест!

Сегестяните се престориха, че вярват на думите му. Те направиха тържествена прощална церемония и въздадоха почести на картагенските пратеници, които по време на дългия път до западните порти на града бяха през цялото време обкръжени от фокейци. Всички виждаха, разбира се, че ръцете на пратениците са вързани, а през устата им са пристегнати кърпи, за да не могат да издадат дори и звук, но хората се преструваха, че не се случило нищо особено.

Микон и аз изпратихме фокейците до градските врати, като през цялото време се удивлявахме на хитростта на Дионисий. Щом разбра, че никой не смее да му направи нищо, той дръзна да възхвали на висок глас боговете за избавлението си. Като стигна до портата, Дионисий се спря:

— В бързината забравих, че сандъците с пари и свидетелства, засягащи Сегеста, както и табличките за писма на пратениците останаха у дома им. Донесете всичко това колкото се може по-скоро, старейшини на Сегеста! Донесете ни и мях със свежа вода, месо и вино. Освен това двамата пратеници ще се нуждаят от по две девойки за всяка страна — та нали ще преспиваме под открито небе и те ще имат нужда някой да ги топли.

Когато сегестяните чуха всичко това, те едва не побесняха от ярост и взеха да си говорят:

— Хайде да ги убием, макар това да струва и собствения ни живот, но поне честта на града ни ще бъде спасена!

Но Дионисий и кормчията му Ликимний извадиха острите си ножове и ги подпряха на гърлата на картагенските пратеници.

— Правете каквото искате, но помнете, че ще ви се наложи да отговаряте пред Картаген за неразумната си постъпка, ако ни нападнете, защото и двамата пратеници ще се самоубият. Те самите ни помолиха да им помогнем, стигне ли се дотам, защото не биха искали да разказват за случилото се пред съвета на града си.

Тогава сегестяните разбраха, че най-разумно би било да изпълнят поръчката на Дионисий и да донесат веднага всичко, каквото той поиска. Щом Дионисий се сдоби с картагенските сандъци, той се заметна с един разкошен пурпурен плащ, който намери в един от тях, и започна да разглежда с презрение писмата и табличките, тъй като не умееше да чете. Неговите хора грабнаха свитъците и табличките от ръцете му и след като ги изпонадраскаха с мръсни рисунки, най-накрая се изпикаха върху всичките тези договори и документи. Като видяха всичко това, старейшините сметнаха за нужно да отпратят народа и с ужас в очите обявиха, че прощалната церемония е завършила.

Дионисий и хората му потеглиха на път. Те бързаха и затова, доколкото разбрах после, бяха се спирали само два-три пъти за кратък отдих. На следващата вечер успели да се доберат до Ерикс и светкавично завзели един от корабите на пратениците, изхвърлили през борда хората му и запалили другия кораб. В Ерикс настъпила паника, но пиратите се измъкнали и поели към открито море със завладяния от тях кораб. Пленници на борда били и двамата картагенски пратеници. Единия от тях те вързали на носа на кораба, за да им носи късмет в първия морски бой, а другия принесли в жертва на Ваал, повече за развлечение според мен. Всичко това те извършили, след като успели да ограбят кораб със събрани налози от близките земи.

Дионисий не се опитваше вече да се добере до Масилия, а продължи да безчинства по море, тъй като явно се беше убедил, че боговете са го създали именно за това поприще. Но той никога не нападаше гръцки кораби, защото гръцките колонии на Сицилия бяха започнали тайно да го охраняват и скоро под негова команда имаше цяла морска флота. Дионисий се занимава толкова дълго с пиратство, че и без това обтегнатите отношения между сицилийските градове и Картаген, се влошиха още повече.

Това е всичко, което знам за Дионисий от Фокея и хората му. Той действително беше човек, достоен да бъде запомнен. Бих изредил и имената на тридесет и тримата негови другари, но те просто са излезли от главата ми и не си ги спомням вече.

4.

По време на дългата зима в Сегеста започнах да изпитвам чувство на страх, което ми беше непознато по-рано. Често се случваше това чувство да ме обземе напълно и тогава желаех никога да не се бях раждал. Не можех да си обясня откъде се беше взел този страх, но още щом го усетех, започвах да се чувствам като затворник, обграден от високи стени. Всъщност тези стени бяха като че ли в самата ми душа. Знаех, че съществува някакъв възел, някакъв проблем, който не можех да развържа, не можех да разреша.

Почти не помня времето, когато Арсиное доби дете, тъй като това се случи в лоша за мен нощ. Момченцето се роди призори, когато навън се изливаше проливен дъжд. Микон облекчи болката на родилката с някакви отвари и я остави в ръцете на местните баби. Съобщи ми само, че раждането било сравнително лесно. Но аз чувах жалните писъци на Арсиное, виждах потта, която се стичаше по лицето й, и кръвта по изпохапаните й устни и не можех да се съглася с него.

Арсиное започна сама да кърми детето и имаше толкова много мляко, че част от него дори изхвърляше. Боговете бяха милостиви към нас: момченцето се оказа здраво и силно и ревеше с всичка сила още от първия ден на живота си. Радвах му се много и исках веднага да му дам име. Но Дорией каза:

— Не бързай толкова, Турмс. Нека да почакаме, да видим дали боговете няма да изпратят някакъв знак.

Арсиное също ме помоли:

— Не обиждай Дорией, като бързаш да дадеш име на младенеца. Според мен и за нас, и за детето би било добре, ако почакаме именно Дорией да му измисли подходящо име.

Лично аз смятах, че Дорией се намесва в неща, които не го засягат, но той толкова се развълнува, когато се роди младенецът, че аз наистина бях удивен и замълчах. Веднага щом видя детето, Дорией отиде в храма на Херакъл, за да принесе благодарствена жертва. Този храм всъщност беше постройка, която по-рано служеше за светилище на финикийския бог на огъня, но Дорией я беше преустроил в храм на Херакъл. Старейшините на града бяха особено обидени от това му дело.

Пролетните бури бяха започнали, вятърът виеше и денем, и нощем, непрекъснато се изливаше проливен дъжд и много дървета бяха съборени от ураганите. Дорией започна отново да изпада в мрачни настроения и да ме гледа някак странно.

Често го заварвах при Арсиное — той беседваше с нея и не откъсваше очи от детето. Но щом се появях, и двамата замлъкваха. Арсиное винаги си намираше някаква работа и започваше да бъбри уж съвсем невинно и безгрижно. Ако се случеше така, че в стаята да се появи и Танаквил, всички се чувствахме някак неудобно, защото усещахме, че картагенката е изпълнена със злоба към Арсиное. А Арсиное дотолкова се страхуваше от Танаквил, че изпитваше безпокойство да не би тя да направи нещо лошо на момченцето. Опитвах се да я успокоя, че с времето Танаквил сигурно ще заобича младенеца. Та нима някой би могъл да желае злото на това невинно създание, говорех й аз. Бащинската гордост ме заслепяваше и аз не забелязвах нищо нередно.

Настъпи и онзи паметен пролетен ден, когато пред двореца бе намерено мъртво куче, връзка счупени стрели и разбита глинена плоча. Всичко това бе завито в платно цялото напоено с прясна кръв. За съжаление не успяхме да скрием кървавата находка, тъй като жителите на града я бяха забелязали още преди нас. Танаквил пребледня и каза:

— Картаген не ни изпраща вече посланици за преговори, а направо ни съобщава решенията си, и то по такъв начин, сякаш сме варвари и не разбираме никаква писменост.

Дорией се намръщи:

— Това изобщо не е вест от картагенците. Нагласено е от синовете ти и от теб самата, Танаквил. Искате да вдигнете бунт в града и да ме свалите. Отдавна те подозирам, жено!

Не знаех има ли право Дорией да говори така, но съзнавах, че Танаквил е способна на всичко, само и само да задържи мъжа си при себе си. Защото, ако наистина имаше заговор против него, Дорией би се почувствал несигурен и би изпитал нужда от подкрепата на картагенката.

Но Танаквил вдигна ръце към небето и занарежда:

— Дорией, Дорией, спомни си, че праотците ми са едни от основателите на великия Картаген. Картагенските богове са също тъй силни и мъдри, както и гръцките, и тъкмо те ми нашепват, че ти се намираш пред ръба на пропаст и може би ще извършиш ужасна грешка. Нима не помниш, о, съпруже, че именно аз те направих цар на Сегеста? Как би могъл да ме подозираш в коварство и лъжа?

Дорией ритна с крак кучешкия труп и извика:

— Съдбата и боговете, както и собственият ми меч, поддържан от праотеца ми Херакъл — ето кой ми помогна да извоювам властта си, а не ти, Танаквил! Ако пък наистина си ми помогнала, то е единствено защото боговете са те използвали за сляпо оръдие, с което да постигнат целта си. Тъй че аз нищо не съм ти длъжен. Знам много добре, че можеш да омайваш и че си ме омагьосала, за да сключа с теб противоестествен брачен съюз и да те направя царица. Ти винаги си се стремила към власт и си мечтала за царствен съпруг!

Танаквил впи поглед с неизразима злоба в очите на спартанеца, направи неприличен знак с ръка и каза:

— Не съм искала от теб нищо друго, Дорией, освен твоето приятелство и любов. Ти сам разпали у мен любовна страст тогава, когато се бях примирила със самотата. Но повярвай ми, грешиш, ако мислиш, че можеш да ме захвърлиш като ненужен парцал!

Около двореца се беше събрала неголяма тълпа, която слушаше с любопитство разговора между двамата. Скоро на прага се появи и Арсиное, която държеше детенцето в ръце. Когато я видя, Танаквил преглътна сълзите си и изкрещя:

— Не, не можете да ме измамите! Знам, че за всичко е виновна оная блудница. Ала ти съвсем си оглупял, Дорией, ако мислиш, че можеш да разчиташ на нея повече, отколкото на мен.

Аз се възмутих заради обидата, която Танаквил нанесе на Арсиное, и казах:

— Не се опитвай да намесваш невинната жена в семейните си свади, Танаквил. Арсиное и аз с нищо не сме се провинили пред теб. Ти си просто зла старица, която се опитва да очерни всички около себе си!

Танаквил се разсмя подигравателно, посочи ме с пръст и извика:

— О, Турмс, нима и ти си сляп? Нима не виждаш по-далече от собствения си нос?

Почувствах се дълбоко оскърбен и отвърнах:

— Напротив, виждам местните цар и царица, които всяват безпокойство в града си със своите свади!

След тази неприятна история страхът започна да ме посещава все по-често и по-често и аз се чувствах като риба, хваната в мрежа. А настъпеше ли пълнолуние, бях обземан от върховно безпокойство и ходех в съня си, тъй че често се събуждах изненадан не там, където бях заспал. Никога по-рано не ми се беше случвало нещо подобно. Мислех, че Артемида е виновницата за нощните ми скитания и затова се опитвах по какви ли не начини да се задържа в стаята си. Но всичко беше безполезно. Когато излизах от двореца нощем, стражите не смееха да ме спрат, защото изпитваха суеверен страх от мен или пък защото съвсем не им приличах на заспал. Те твърдяха, че веднъж, когато се опитвали да ме спрат, аз съм отвърнал със сърдит тон да не ми се месят. Извънредно интересно беше, че котката на Арсиное ме съпровождаше винаги в нощните ми скитания и аз често се събуждах някъде извън двореца, свит в храстите, именно от мекото докосване на котката. Когато Арсиное роди сина ни, тя съвсем престана да обръща внимание на бедното животно и може би затова то бе решило да се сдружи с мен, още повече, че кучетата на града изпадаха в ярост още щом надушеха котката.

Веднъж се случи така, че отново се събудих посред нощ и усетих как хладен лунен лъч огрява лицето ми. Осъзнах, че се намирам пред къщичката на свещеното куче Кримис и че малкото момиче, което бе извикано някога от Танаквил, за да го утеши, седеше на прага на къщичката. То бе подпряло с длани брадичката си, а замечтаният му поглед беше вдигнат към луната. Трогнат бях от мисълта, че и някой друг е буден и робува на луната, а не само аз, макар това да беше момиче от простолюдието.

Когато дойде времето на ежегодната церемония, същата девойка бе посветена тържествено на Кримис. Тя сама направи сватбения сладкиш и го подели със съпруга си. От този момент нататък момичето живееше в близост до къщичката на кучето и получаваше храна от двореца като другите слуги. То и без това нямаше къде да отиде, тъй като беше от извънредно беден род, а при това и сираче.

— Защо не спиш, малко момиче? — попитах аз и седнах до нея на стълбите пред къщичката на кучето.

— Съвсем не съм малка — отвърна тя. — Вече съм на десет години, а освен това съм съпруга на Кримис и избраница на боговете.

— Как се казваш, избранице? — попитах я шеговито.

— Егеста — отвърна ми тя със сериозен тон. — Ти би трябвало да знаеш това, Турмс. Обаче истинското ми име е Ханна.

— Но защо не спиш? — настоях аз.

Тя ме погледна загрижено и каза:

— Кучето Кримис е много болно. Лежи, диша тежко и не хапва нищо. Мисля, че е много стар и не му се живее вече, тъй че му е все едно дали се грижа за него или не. А когато умре, хората ще ме обвинят за смъртта му. — Тя ми показа следи от ухапвания по тънките си ръчички и проплака: — Той дори не ми дава да го докосвам, макар някога да бяхме добри приятели. Мисля, че страда от ушни болки. Често тресе глава, но щом се опитам да го погаля, веднага ми се зъби.

И тя отвори вратата на помещението, в което се намираше кучето. Щом влязох вътре, видях, че то лежеше на пръстения под и дишаше тежко. Пред самия му нос се намираше недокосната паничка с вода. Кримис отвори очи, които блеснаха на лунната светлина, но не му стигнаха сили да се озъби. Котката на Арсиное ме последва безшумно и започна предпазливо да обикаля около кучето. Но Кримис не й обърна никакво внимание. Ханна се изплаши и искаше да прогони котката, но аз я спрях, тъй като исках да видя какво ще последва от близостта на свещеното куче на Сегеста и египетското зверче.

Котката залочи с езиче от паничката на Кримис, след което се отри о козината му и започна да му ближе ушите. Колкото и да беше странно, но кучето дори не се отдръпна.

— Истинско чудо! — възкликнах аз. — Очевидно е, че тези свещени животни се познават помежду си… В Египет котките са на висока почит и всеки, който оскърби по какъвто и да е начин някоя от тях, бива осъждан на смърт. Но не мога да си обясня защо египтяните ценят толкова тези зверчета…

Ханна бе също тъй изумена, както и аз.

— Съпругът ми е болен, а ето че котката успя да го успокои по-добре от мен самата. Твоя ли е котката, Турмс?

— Не — отвърнах аз. — Тя принадлежи на жена ми, на Арсиное.

— Навярно говориш за Истафра, жрицата, която избяга от Ерикс. Нима тя е твоя жена?

— Да — кимнах аз. — За нея говоря. Неотдавна ни се роди син. Навярно си забелязала детенцето.

Девойчето прикри с длан устата си, за да не се засмее, но веднага след това прие сериозно изражение и попита:

— А нима младенецът е твой син? Но защо тогава Дорией го носи непрекъснато, а жрицата ходи по петите му и се държи за царствения му плащ? Всъщност признавам, че тя е извънредно красива.

Аз се засмях и казах:

— Дорией ни е приятел. Във възторг е от момченцето, тъй като самият той си няма наследник. Но и момченцето, и жената са мои и само мои.

Ханна поклати глава в недоумение, погледна ме право в очите и ми зададе странен въпрос:

— Ако бях красавица, би ли се съгласил да ме прегърнеш и да ме погалиш? Тъй ми се иска да си поплача!

Изразът на слабичкото й лице ме трогна и аз отвърнах:

— Аз и сега ще те прегърна и ще се помъча да те утеша. Самият аз често се чувствам нещастен и самотен, макар да имам жена и дете. А може би именно те са виновни за това…

Взех я в обятията си и тя притисна към гърдите ми мокрото си от сълзи личице. После прегърна шията ми с тънките си ръчички и каза:

— Толкова ми е хубаво с теб, Турмс! Никой не ме е прегръщал така, откакто умря майка ми. Обичам те повече от Дорией и повече от онзи горделивец Микон, който не иска да се погрижи за кучето, макар да го помолих. Отвърна ми само, че е свикнал да лекува хора, а не животни. — Изведнъж тя ме прегърна още по-силно и зашепна в ухото ми: — Турмс, аз съм много старателна и работлива. Бързо научавам това, което се иска от мен, и понасям леко бой и глад. Ако кучето умре, ще ме вземеш ли за гледачка на детето си?

Аз отвърнах изненадан:

— Добре, ще поговоря с Арсиное. Но умееш ли да гледаш дете?

— О, да — отвърна момичето. — Миналата година спасих едно недоносено момченце, като го хранех с козе мляко. Майка му го беше изоставила. Умея също и да меся хляб, да пера дрехи, да тъка и да гадая със семена. Бих могла да ти се харесам, стига да бях по-красива…

Вгледах се в мургавото й личице и в огромните й светлокафяви очи и казах:

— Всяко момиче би могло да бъде красиво, ако се грижи за себе си. Трябва да се научиш да се миеш, както правят гърците, да решиш косата си и да се обличаш в чисти дрехи.

Тя се отдръпна от мен, въздъхна и призна:

— Но аз дори нямам гребен и това е единствената ми дреха. Пред тържеството ме изкъпаха, намазаха ме с благоуханно масло и ме облякоха в чиста туника, но веднага щом свърши тайнството, ми я взеха и ми върнаха старата дреха. Не мога да отида гола до кладенеца, за да я изпера.

Изпитах състрадание и обещах още на другия ден да й подаря някой от гребените на Арсиное, както и да избера подходяща за нея туника, пак от дрехите на Арсиное.

Но на следващата сутрин бях забравил напълно за момичето. Денят беше жарък, слънцето печеше жестоко и въздухът не помръдваше. Всички градски кучета се бяха изпокрили на сянка. Ята птици се надигаха от близките храсталаци и отлитаха към далечните прохладни планини. Синовете на Танаквил пристигнаха, за да се посъветват с майка си, и се затвориха заедно с нея в покоите й. След време Дорией поиска Арсиное и детето да отидат при него и каза:

— Омръзна ми да чакам какво ще реши богинята. Искам да знам волята й! Много пъти отлагаш да я попиташ, Арсиное, но аз желая още сега да използваш вещите си знания на жрица и да изпълниш дълга си. От теб зависи дали ще потегля утре на поход към Ерикс, или не.

Опитах се да вразумя спартанеца:

— Ти, Дорией, си или пиян, или болен. Защо ти трябва война с Картаген?

— Ах, значи и ти, Турмс, имаш вина за мъртвия кучешки труп пред портите ми! — отвърна Дорией. — Ала не можеш да ме уплашиш и да ме накараш да отстъпя от пътя, начертан ми от боговете. Знаеш, че съм се споразумял с Тетида!

— По-внимателно, Турмс, не го дразни! — прошепна ми Арсиное. — Виждаш, че не е на себе си. Ще гледам да го успокоя. Той ми вярва.

Целият пламнал, аз излязох от стаята, но останах на прага, опитвайки да се вслушам в разговора им. Но горещият въздух сякаш звънеше в ушите ми и не можах да чуя нищо. Целият град се беше умълчал, дори кучетата не лаеха. Изведнъж слънцето взе да потъмнява и стана кървавочервено. Цялата Сегеста бе залята от странно сияние, нещо невиждано досега.

Най-накрая вратата, където се намираха Арсиное и Дорией, скръцна и жрицата излезе, взела в ръце спящото дете. Лицето й беше мокро от сълзи и тя каза с треперещ глас:

— Турмс, Турмс, Дорией е обезумял! Той мисли, че е бог, а в мен вижда Тетида! Според него богинята е взела моя облик. Трудно ми беше да го накарам да поспи. Сега той най-сетне захърка, но щом се събуди, ще убие теб и Танаквил, за да се избави от вас.

Не вярвах на ушите си!

— Ти самата не си на себе си, Арсиное! Може би главата ти се е замаяла от горещината. За какво му е на Дорией да ме убива? Разбирам, че Танаквил може и да му е омръзнала, но какво съм виновен аз?

Арсиное изстена и закри с ръка очите си:

— Ах, Турмс, вината е моя, но кълна ти се, мислех, че върша всичко за наше добро. Виждаш ли — Дорией мисли, че детето е негово и че някой ден ще бъде негов наследник. Ето защо той иска да убие и теб, и Танаквил, и да се ожени за мен. Той смята, че това не би било престъпление, тъй като се чувства божествен. Но аз съвсем не искам да бъда негова жена, понеже той е безумец… Дорией никога няма да надвие Картаген. Не, представях си нещата съвсем другояче…

Хванах я за раменете, разтърсих я яростно и попитах:

— Какво сте намислили вие двамата и от къде на къде Дорией смята, че момченцето е негово!

— Не крещи така, Турмс — помоли ме Арсиное. — Винаги се занимаваш с дреболии, та и сега забрави, че животът ти е в опасност. Сам знаеш, че Дорией може да бъде извънредно твърдоглав и когато му влезе нещо в главата, почти нищо не може да го вразуми. Още от самото начало си беше въобразил, че детето прилича на него, и аз реших да се пошегувам и нарисувах на крачето му с метална багра знак, какъвто Дорией търсеше по тялото му уж за доказателство, че момченцето е наследник на Херакъл. Но когато направих това, съвсем нямах представа колко сериозно ще се отнесе към шегата ми Дорией… — Тя забеляза израза на лицето ми, отстъпи уплашено назад и прошепна: — Ако ме удариш, Турмс, ще събудя Дорией. Мислех, че той ще съумее да бъде по-разумен, но явно си е втълпил, че трябва да ме отнеме от теб, а след раждането на детето той изобщо не може да те търпи и те ненавижда дотолкова, че не може да диша един въздух с теб!

Стори ми се, че главата ми се замайва и като че ли в мозъка ми бръмчи рой пчели и всяка от тях ме жили жестоко. Трябваше отдавна да се досетя, че Арсиное замисля нещо и че този път то е доста по-тревожно от обичайните й прищевки, от всекидневния й копнеж да се гизди със скъпи дрехи и накити. Сърцето ми подсказа, че тя говори истината и че Дорией наистина иска да ме убие. Арсиное бе забъркала ужасна каша и аз трябваше да я преглътна волю-неволю. Изведнъж усетих, че сърцето ми изстива, и попитах:

— А сега, Арсиное, не искаш ли да отида и да прережа гърлото на Дорией, докато той спи тъй дълбоко? Но отговори ми първо — как съумя да го накараш да потъне в чак толкова тежка дрямка?

Арсиное ме изгледа с широко отворени невинни очи и каза:

— Държах го за ръката и го уверявах, че в съня си може би ще види богинята. А ти какво си въобразяваш, Турмс? Или си забравил, че от известно време насам Дорией въобще не е мъж? Той се държи доста странно, и то отдавна… — Тя пребледня, очите й се напълниха със сълзи. — Турмс, дори някога да си се съмнявал в любовта ми към теб, сега вече нямаш никакво право. Ако ми беше безразличен, щях да си мълча и да оставя Дорией да те убие. Ти често ме обиждаш и ме подозираш в невярност, а Дорией ще ми помогне да се избавя от теб. Но аз не желая това, Турмс, и не мога да понеса мисълта, че ще те загубя. Все още те обичам, Турмс, а и към Танаквил не изпитвам лоши чувства, макар тя да ме ненавижда.

Според мен Арсиное заговори за Танаквил единствено защото я беше видяла да идва към нас. Аз бях толкова изумен от това, което ставаше, че не забелязах присъствието на картагенката, докато не чух думите й:

— Аз съм ти длъжница, Истафра. На теб дължа брака си с Дорией, но и на теб дължа нещастието си, тъй като се опитваш да ме ограбиш и да ми отнемеш мъжа. Повярвай ми, това не е лъжица за твоята уста! Ще се задавиш от алчността си, Арсиное. Знай, сигурна съм, че в морето никаква Тетида не се е явявала на Дорией, а именно ти си го оплела в мрежите си.

— Танаквил — намесих се, за да не допусна спречкването, — знай, че по време на морското ни пътешествие Арсиное се чувстваше ужасно зле, повръщаше и дъхът й вонеше. Тя едва се държеше на краката си и изобщо не би могла да има пръст в това, в което я подозираш.

Оказа се обаче, че с думите си аз раних болезнено самочувствието на Арсиное.

— Какво знаеш ти за тайнствата и чудесата на богинята, Турмс? — възмути се жрицата. — Танаквил е по-мъдра от теб. Това, което се случи по време на морския ни път, бе единствено по волята на богинята, тъй като тя отдавна търсеше образ, в който да се яви.

Танаквил ме изгледа със злоба и прошепна:

— Ако имаше поне капка ум, Турмс, ти ще вземеш онзи свещник и ще разбиеш главата на Арсиное с него! Така ще се спасиш от много неприятности. Но сега не е време за празни приказки. Какво смяташ да правиш, Турмс?

— Да, наистина, какво смяташ да предприемеш, Турмс? — поде и Арсиное.

Главата ми се замая още повече от въпросите им.

— Защо изобщо трябва да предприемам нещо, щом за всичко си виновна единствено ти самата?! Но както и да е. Разбира се, бих могъл да го забия в гърлото на Дорией, докато спи дълбоко. Само че нямам намерение да го правя, тъй като Дорией ми беше някога приятел.

Арсиное скръсти умолително ръце:

— Моля те, насили се и убий отвратителния Дорией! Тогава ще можеш да вземеш кучешката корона, да примамиш на своя страна войската, събрана от него, за да тръгне на поход към Ерикс, и да се помириш с Картаген. Аз ще стана отново жрица в Ерикс и синът ни ще израсне в благоденствие и щастие.

Танаквил поклати глава състрадателно:

— Тази жена съвсем е обезумяла, щом мисли, че няма да те заподозрат, Турмс, ако намерят Дорией с прерязано гърло. Явно е, че аз самата ще трябва да се заема. Трима мъже съм изпратила на онзи свят и не виждам причина защо да не изпратя и четвъртия. В края на краищата, дори съм задължена да му направя тази услуга, още повече, че той е решил да ме погуби и да донесе разруха на земята на Ерикс. А сега бих искала да се махнете от очите ми и да държите по-далече от мен нещастното дете. Време е да си свърша работата.

Тя ни блъсна с ръка да си вървим и ние се скрихме в покоите си, за да изчакаме събитията в мълчание. Разглеждах личицето на сина си, мъчейки се да разбера какво бе накарало Дорией да сметне, че детето е негово. Но колкото повече се взирах в чертите му, толкова повече ми се струваше, че нослето на детето е съвсем като моя нос, а устата му прилича на устата на Арсиное. Взех дори огледалото на жрицата и дълго сравнявах собственото си лице с това на детето.

Изневиделица дочухме ужасен подземен тътен. Подът под краката ни се разлюля, стените се разцепиха на много места, предметите в стаята изпопадаха с трясък. Арсиное притисна в прегръдката си детето, а аз се опитах да ги прикрия и двамата със собственото си тяло. След като се отърсихме от вцепенението си, хукнахме към изхода и се измъкнахме навън през полуразрушената порта на двореца. Котката на Арсиное профуча покрай нас. Земята се разтресе още веднъж и една от стените на двореца рухна.

— Дорией е мъртъв — казах аз. — Тази земя беше наследственото му владение и тя се разтресе от гняв и мъка, щом той биде убит. Може би наистина е бил с божествен произход, макар да ми беше трудно да повярвам. Тъй често съм усещал миризмата на потта му и съм виждал как се аленее човешката му кръв.

— Дорией е мъртъв — повтори Арсиное и веднага след това попита: — Какво ни чака сега, Турмс?

Изплашените хора мъкнеха навън посуда и какво ли не още, тук-таме се щураха овце и крави, но изведнъж усетих как въздухът се изпълва със свежест, повя лек вятър и аз осъзнах, че огромно бреме е паднало от плещите ми. От царския дворец излезе Танаквил — с посипана с пепел глава и с раздрани дрехи в знак на траур. Двамата й сина вървяха подире й, но хората не им обръщаха внимание, тъй като уплахата от земетръса все още не бе преминала.

Арсиное и аз последвахме тримата към покоите на Дорией, където Микон стоеше до ложето на спартанеца. Той гледаше с изумление мъртвия цар на Сегеста, който лежеше на ложето си с почерняло лице и с изплезен език, извънредно подут и целият осеян със странни пришки. По устните на Дорией все още се стичаше пяна.

— Ако всичко това се бе случило през лятото, когато има много оси и пчели, бих казал, че Дорией е умрял от ужилване — изрази мнението си Микон. — Това се случва понякога, когато някой пияница заспи с отворена уста или пък ако някое дете изяде ягода, на която е кацнала оса. Но когато гледам Дорией, не мога да си представя какво е предизвикало ужасното подуване на езика. Именно това подуване обаче го е задушило.

Двамата синове на Танаквил възкликнаха в един глас:

— Във всичко това се вижда ясно пръстът на съдбата! Та нали и баща ни почина точно по същия начин. И все пак добре е, че Дорией е мъртъв. Незабавно ще подпишем ново споразумение с Картаген и ще изберем за цар някой от местните знатни мъже. Тъгуваме за майка си, която е пак вдовица, но пък Дорией беше чужденец и обичаите, които се опитваше да наложи тук, съвсем не бяха подходящи за нашата Сегеста. — Те ме погледнаха въпросително. — Някой трябва да отиде и да съобщи на воините за случилото се, както и да заповяда на юношите на Дорией да сложат оръжие в знак на печал и да се разотидат по домовете си по време на траура.

— Само не ме молете да свърша това вместо вас — отвърнах рязко, — тъй като съвсем нямам намерение да се меся. Още щом тялото на Дорией бъде сложено на погребалния огън, аз ще напусна Сегеста, понеже този град не ми е по сърце.

Синовете на Дорией ме изгледаха ехидно.

— Да, Турмс, думите ти са справедливи, ти наистина си чужд в тези земи. Омръзнаха ни всякакви пришълци. Колкото по-скоро свършим с тях, толкова по-добре!

Но Танаквил, която гледаше тъжно черното лице на Дорией и силното му стройно тяло, вдигна предупредително ръце и тихо проговори:

— След всичко, което се случи, животът ми е безразличен. Обаче ви забранявам да вдигате ръка срещу Турмс! — Изведнъж лицето й придоби мъчителен израз и тя като че ли остаря пред очите ни. — Да, Турмс може да си замине — каза тя, — но ей тази жена тук — и тя посочи към Арсиное — ще бъде върната в храма на Ерикс, за да бъде най-сетне наказана за делата си. Тя е собственост на храма, тя е негова робиня, а синът на робинята е също роб и също принадлежи на светилището. Нека го скопят и да го направят жрец или танцьор и нека накажат блудната му майка!

Смъртно изплашена, Арсиное притисна детето към гърдите си и възкликна:

— Не, ти не си способна на подобно дело, Танаквил! Ще навлека на главата ти гнева на богинята!

Танаквил се усмихна сурово, докосна с ръка лицето на Дорией и каза:

— Гневът на богинята е вече над мен. Загубих Дорией и вече не се боя нито от хората, нито от боговете. Той ми бе най-любимият от всички мои съпрузи!

Тук тя не издържа, сви ръката си в юмрук и се удари тъй силно в челюстта, че новите й зъби от слонова кост се счупиха и от устата й текна струйка кръв. Тя изплю отломките от зъби, избърса кръвта от устните си и разкъса съвсем дрехата си, тъй че видяхме старите й гърди. Говореше и нареждаше като насън:

— Не, не можете да си представите каква любов може да изпита една стара жена като мен… Това не е само любов, а обич, неразривно свързана с мъка и страдание. Той щеше да ме изостави и затова трябваше да умре!

Двамата синове на Танаквил изгледаха уплашени майка си и се отдръпнаха назад в ужас. Аз прегърнах жена си през рамо и казах:

— Свързан съм с Арсиное и ще я взема със себе си. Взимам и сина си независимо от законите ви. Не се опитвай да ми попречиш, Танаквил, тъй като смятам да се защитавам и тогава много сегестяни биха загинали напразно.

Надявах се да се възползвам от паниката, която бе обхванала града, и от нерешителността на синовете на Танаквил. Нищо не ме задържаше тук, бях готов да се хвана за меча си и да похитя отново Арсиное. Смъртта не ме плашеше, тъй като обичах безумно тази жена и сина си. Изведнъж пред очите ми изникна затлъстелият и подпухнал от вино Микон. Като събра колкото воля му беше останала, той заяви:

— Аз също съм чужд на Сегеста и нямам намерение да лъжа старейшините ви, които скоро ще ме извикат да ме питат относно причината за смъртта на Дорией. Слушай, Турмс, не трябва да изоставяш в никакъв случай Арсиное и детето! Те не трябва да попадат в ръцете на озлобените жреци, аз ще ти помагам в бягството!

Синовете на Танаквил погледнаха майка си и попитаха:

— Кажи, майко, какво да правим с тези мъже — да ги убием ли или да извикаме стражи да ги задържат? С жената ще постъпим тъй, както искаш.

Но Танаквил не им отговори. Тя бе впила поглед в обезобразеното лице на мъртвия Дорией. Изведнъж картагенката се обърна и погледна към Арсиное, а после я посочи с пръст и извика:

— Виждате ли колко красиво е лицето на тази жена? Виждате ли как се мени то според желанието й? Ако я пратя при жреците, тя ще успее да ги накара да й простят. Знам колко голямо е коварството й… Да — продължи след кратко мълчание, — аз познавам Истафра, всичките й магии и целия й чар. Ето защо знам как да я накажа най-подходящо. Оставете я, нека да тръгне заедно с Турмс и нека вземе детето със себе си. Скоро бялото й лице ще почернее под горещите лъчи на слънцето, а гърбът й ще се превие от тежка работа и скитания. Нито една дреха, нито една скъпоценност няма да вземеш със себе си от този дом, Истафра!

Лицето на Танаквил пламтеше от ненавист и Арсиное разбра — решението на вдовицата е окончателно. Стори ми се, че се поколеба за няколко мига — дали да не ме изостави и да се върне в храма на богинята, за да не опита да придобие отново предишното си положение. Но ето че вдигна глава с решителен и мрачен вид и каза:

— Ще си намеря дрехи и огърлици и другаде, Танаквил, но ако загубя Турмс сега, сигурно никога вече няма да го видя. Танаквил, Танаквил, та аз те спасих от сигурна смърт! Ако бях замълчала, Дорией щеше да те удуши и ти щеше да лежиш сега мъртва, със следи от пръстите му по шията си. Но аз реших да те спася, тъй като не ти желая злото, а сега ти искаш да ме лишиш от всичко, дори и от Турмс! Знаех си, че няма да получа от теб подаръци. Ала все още имам Турмс, а ти — ти остани тук и се опитай да заситиш алчността си!

Изведнъж усетих, сякаш се отделям от тялото си и наблюдавам всичко някак отстрани, като че ли бях невидим. Не ме интересуваха вече нито Танаквил и синовете й, нито Микон, нито дори Арсиное с момченцето. Погледът ми бе привлечен от малка купчинка камъчета на пода и неизвестно защо аз се наведох и взех едно от тях. Сам не зная за какво ми беше притрябвало това остро сиво камъче, което някой бе домъкнал в замъка със сандалите си. Тогава не се досещах, че свършва още един отрязък от живота ми. Просто усетих, че нищо не можеше да ме възпре да стисна здраво камъчето в ръката си…

Както и предположих, в резултат на земетресението и настъпилата паника в града никой не ни попречи да го напуснем. Заедно с нас към градските врати се беше устремила огромна тълпа — хората все още се опасяваха, че стените на някои от сградите в града можеха да рухнат и отломките им да ги убият. Но всъщност земетресението не беше кой знае колко силно и не бе причинило особено големи вреди. Бих казал дори, че земята на Ерикс сякаш въздъхна с облекчение, когато умря хераклидът Дорией. Земята като че ли знаеше, че ако бе останал жив, той би й причинявал само мъка.

И ето — както вървяхме с тълпата към северните врати на града, към нас се приближи сирачето Ханна, съпругата на свещения Кримис, хвана ме за полите на наметката и се зажалва:

— Кримис издъхна. Днес той се беше сгушил в най-тъмния ъгъл на къщичката си и когато се опитах да го изведа на слънце след земетресението, той вече не дишаше. А след това при мен дотича котката ти и бе тъй изплашена, че ме издраска до кръв и чак след това скочи в скута ми.

Малката бе толкова изплашена, че забравила всякаква свенливост, бе вдигнала полите си и носеше в тях котката. Видях колко тънки са бедрата й. Но бях прекалено загрижен, за да й отговоря приятелски: в ръцете си носех момченцето, а Арсиное ме бе хванала под ръка и тихо плачеше. Тежко дишащият Микон пристъпваше едва-едва зад нас. Но Ханна се хвана за плаща ми и тръгна с нас. Представлявахме наистина странна гледка, когато напущахме Сегеста.

Щом стигнахме до портата, спрях, за да отдъхна, и заповядах на момичето да пусне котката и да се върне в града.

— Дорией е мъртъв — казах аз. — Скоро вестта за смъртта му ще се разчуе и тогава местните жители ще поискат да ни убият, понеже сме чужденци. Тъй че по-добре за теб самата ще е, ако си останеш сред свои.

Но Ханна възропта:

— Но Кримис също е мъртъв! Всички ще ме обвинят за смъртта му! Сигурно ще ме бият, а може и да ме принесат в жертва на духа му. Позволи ми да дойда с теб, Турмс! Ти си единственият човек, който е бил добър към мен и ме е прегръщал.

Арсиное изгледа момичето изпитателно и каза с кисел глас:

— Няма и съмнение, че над теб е благоволението на богинята, Турмс, щом си съумял да накараш това невръстно дете да се влюби в теб. Отпусни си полите, момиче! Мъжете не обичат да им показваме телата си без тяхно желание. Ще дойдеш с нас, щом котката се е привързала към теб. Тя е по-умна от хората.

— Дори не знам къде отиваме — възразих аз. — Възможно е още утре да ни погнат с кучета, за да ни върнат и да ни съдят.

Но Арсиное настоя:

— Нужна ми е прислужница, а ако тя ни омръзне, винаги можем да я продадем като робиня. Навярно биха ни предложили добра цена за нея. Млада е и май е издръжлива.

Микон развърза ловко меха с вино, тъй че нито една капка не се разля, отпи от тънката струйка и предложи:

— Хайде да не спорим за дреболии. Към гората бягат много изплашени магарета и коне, които явно са се развързали по време на земетресението, тъй че ей сега ще се опитам да хвана някое муле за Арсиное. Иначе няма да можем да навлезем сами в дълбоката гора. Изящните й сандали няма да издържат на тежкия път.

— Дълбоката гора? — попитах аз. — Но това е умно предложение! Микон, разбира се, ти си прав! Ще навлезем дълбоко в гората и ще се скрием там сред сиканите и дивите зверове, където никой няма да ни намери.

Към нас се приближи старо куцо магаре. Ушите му бяха щръкнали от страх, а от задъханата му муцуна капеше пяна. Микон се засмя, прегърна животното и зашепна ласкаво в ухото му. Магарето се успокои и успяхме да качим на него Арсиное, която прегърна детето в скута си. За да не изостава, Микон се хвана за опашката на магарето. Аз вървях редом с тях, а Ханна ме беше хванала за ръка. Накрая на цялата тази процесия пристъпваше котката на Арсиное, която се озърташе внимателно около себе си с огромните си кръгли очи.

Никой не ни се изпречи по пътя. Минахме през плодородните поля на сегестяните, навлязохме във вечнозелените гори и продължихме към закритите хълмове. Нощем спяхме притиснати един до друг, за да се топлим, и не смеехме да запалим огън, докато не срещнахме първите сикани, насядали около един от свещените си камъни. Те ни посрещнаха приветливо и ние прекарахме сред тях цели пет години. През това време Микон изчезна безследно, Арсиное роди момиченце, а Ханна порасна и се превърна в стройна девойка.

Но тепърва предстои да разкажа за всичко това, а сега ще се върна назад, за да опиша какво стана с Танаквил.

Когато Дорией бе премахнат, двамата синове на Танаквил укрепили извънредно много властта си в Сегеста и дори успели да подчинят войската, подготвяна от Дорией за война с Картаген. Ето защо старейшините на Сегеста били принудени да мълчат и да се подчиняват на двамата братя. Приготвиха разкошна погребална клада от дъбови клони за Дорией и малко преди погребалната церемония двамата заявили на майка си, че им е омръзнало властолюбието й и смятат да я изпратят обратно в Химера. Научих какъв бил отговорът на Танаквил. Тя казала, че след смъртта на възлюбения й Дорией животът й е загубил всякакъв смисъл и че възнамерявала също да стъпи в кладата и да свърши съществуванието си. Обяснила, че по този начин се надява отново да се съедини с Дорией след смъртта си.

Братята не възразили на желанието на Танаквил, въпреки че не били сигурни дали надеждите на майка им ще бъдат оправдани.

И ето, станало така, че Танаквил се покачила на кладата, облечена в най-красивите си одежди, прегърнала вече вонящия труп на Дорией и собственоръчно запалила с факла кладата. Танаквил изгоряла, държейки в ръце останките на любимия си.

Научих всичко това по-късно, от сиканите. Друго нямам какво да разкажа за Танаквил, а Дорией почти не съм оплаквал.

Книга седма
Сиканите

1.

Срещнахме сикани за първи път при свещения им камък. Според обичая си казаха, че са ни очаквали и че са знаели за идването ни. Ако бяхме мнителни, щяхме да си помислим, че сигурно са ни следили, тъй като сиканите умеят да се движат съвсем безшумно. Но те се славеха със способността си да гадаят бъдещето, те винаги познаваха кой се приближава към тях и дали това е сам човек или множество от хора. Винаги усещаха къде се намират членовете на племето, към което принадлежаха, и с какво точно се занимават. Тази тяхна способност беше сходна с дарбата на оракул. Отгоре на всичко тя не беше само особеност на жреците им, а на всички сикани — едни я имаха по-силно изразена, а други по-слабо. Те не бяха в състояние да обяснят откъде се беше взело ясновидството им и го смятаха за съвсем естествено, при това доста рядко допускаха грешки. Всъщност и на оракула му се случва понякога да сбърка или думите му да бъдат изтълкувани погрешно. Сиканите мислеха, че всички хора притежават подобна на тяхната дарба и че дори и животните я имат — особено кучетата.

Докато ни очакваха, сиканите бяха намазали с мас свещения си камък и танцуваха около него в чест на подземните богове. Жрецът носеше на главата си рога и дървена маска, а на кръста си беше вързал опашка на див звяр. Бяха наклали огромен огън, над който кипеше котел с вода — канеха се да заколят магарето ни и да го сварят, след което да си хапнат от месото му. Магарето беше свещено животно според вярванията им и след като бяха видели, че идваме към тях с магаре, те бяха приели това за много добър знак и бяха изпълнени с уважение към нас. Макар да бяха опитни ловци и да не изпитваха недостатък от месо, те вярваха, че жилавото магарешко ще ги дари със сила и ловкост. Канеха се също да изпълнят и обреден танц около главата на магарето, след като го заколеха и я набучеха на прът.

Магарето ни не се възпротиви на съдбата си и биде заколено без особени трудности. Сиканите изтълкуваха и това като добър знак.

Котката на Арсиное обаче ги изплаши много, тъй като не знаеха що за животно е тя. Щяха да я убият, ако Арсиное не я бе взела на ръце, за да им покаже, че е питомно животно. Към Арсиное сиканите се отнесоха с особено уважение, тъй като тя бе пристигнала, яхнала магаре и с младенец в ръцете си. След като принесе жертва, жрецът на племето изпълни танц около момченцето, с който изрази радостта на племето от появата му. Той заповяда да сложим детето върху намазания с кръв свещен камък, след което напръска тялото му с магарешка кръв. Сиканите закрещяха в един глас:

— Еркле, Еркле!

Микон все още имаше малко вино, без което, струва ми се, не би могъл да издържи пътуването. От желание да предразположи сиканите към себе си той ги нагости с остатъка. Те пийнаха от виното и поклатиха глави, след което го изплюха. В отговор на почерпката на Микон жрецът му подаде със смях дървена купичка с някакво сиканско питие. Микон пресуши купичката, след което каза, че питието изобщо не може да се сравнява по вкус с виното, но скоро след това той изведнъж замръзна на мястото си и ни разкри, че вижда какво става в най-тъмните глъбини на гората, както и в земните недра.

Това свещено питие жреците и вождовете на сиканите варяха от горчиви горски плодове, гъби и корени, които трябваше да се събират търпеливо през всички времена на годината, като същевременно се следят лунните знамения. Пиеха го, когато искаха съвет от подземните си богове и духовете, които ги закриляха. Но аз забелязах, че пиеха от напитката и с единствената цел да се опиянят, тъй като не познаваха виното. С времето питието им допадна на Микон и докато живеехме сред сиканите, той го употребяваше всекидневно, макар и в малко количество.

Умората от бягството и пътя, близостта със свещената скала и облекчението от това, че успяхме да намерим убежище при дружелюбните сикани, всичко това сякаш подкоси нозете ми и аз седнах на земята. Когато всички замълчаха, чакайки явно някакво знамение, от гората се дочу крясък на сова, който се повтори няколко пъти.

— Арсиное — казах аз, — нашият син все още няма име. Хайде да го наречем Хиулс, както ни подсказа совата.

Микон избухна в смях. Той се тупна с длани по бедрата, облещи очи и възкликна:

— Прав си, Турмс! Кой си ти, че да даваш име на детето? Нека горската сова да го дари с име, а не собственият му баща!

Арсиное беше толкова уморена, че не можа да ни възрази. След като хапна от жилавото магарешко месо, тя се опита да накърми детето, но преумората, опасностите, които ни бяха дебнали на всяка крачка, и вълнението от смъртта на Дорией бяха пресушили гръдта й. Ханна взе внимателно детето в скута си и го нахрани от топлата супа, в която се беше варило месото, с помощта на подходящо продупчен кози рог. След това тя го зави в овча кожа и го приспа. Когато сиканите видяха, че момченцето спи, те ни заведоха до входа на една пещера, до която се стигаше по тясна тайнствена пътечка. Подът на пещерата беше застлан с тръстика, която служеше и за ложе и за завивка.

На съмване, когато се събудихме, аз изведнъж си спомних ясно всичко, което ни се беше случило, и първата ми мисъл беше — ами сега? Щом излязох от пещерата, едва не се спънах в един таралеж, който веднага се сви заплашително на кълбо. Спомних си за Ларс Тулар, когото бяхме принесли в жертва на морето, и думите му за таралежа, в чието знамение не повярвал. Ето защо приех срещата си с таралеж за предупредителен знак и реших, че явно ще трябва да останем известно време при сиканите. Явно тъй беше най-безопасно. Разбрах, че ще трябва да чакам друг знак и чак тогава да поема отново на път.

Щом взех решение да останем тук, изведнъж бях обзет от чувство на огромно облекчение и усетих как се изпълвам със свежи сили. Упътих се към близкия клокочещ ручей и пийнах от бистрата вода, след което се изкъпах.

Скоро и Арсиное се събуди и се разсърди страшно при вида на опушената пещера, грубото огнище и недодяланите дървени панички. Микон продължаваше да хърка.

— Ето докъде ме докара, Турмс! — каза тя с горчивина. — Ти ме направи нещастна и бездомна. Сега, когато грубата тръстика дращи нежното ми тяло, не съм сигурна дали те обичам или те ненавиждам.

Но аз бях бодър и изпълнен с необясним възторг, затова не се почувствах обиден, а казах шепнешком:

— Арсиное, любима моя, ти винаги си искала да живееш в сигурност и спокойствие. Винаги си мечтала и за собствено огнище. Тук си заобиколена от здрави стени, а огнището си е твое собствено, ако и да е тъй примитивно. Освен това си имаш прислужница и лечител, които ще се грижат за сина ти. Аз ще се науча да ловувам и да събирам горски плодове и корени, за да те храня и да изхраним и детето. За първи път през живота си се чувствам напълно щастлив и доволен от съдбата си.

След като разбра, че не се шегувам, Арсиное се нахвърли да ме удря и да крещи, че трябва час по-скоро да я изведа от проклетата гора, докато не стигнем до някой гръцки град, където би могла да води приличен живот. Не си спомням колко време ми беше необходимо, за да я накарам да се успокои и да се примири със съдбата, но тъй или иначе, лошите мигове се забравят. Към края на лятото, когато Арсиное забеляза, че синът ни расте и крепне независимо от всички лишения, тя самата започна да участва в къщната работа и в другите ни всекидневни задължения. Цяло лято тя ходеше забрадена с кърпа, тъй че косата й беше скрита. Казваше, че това е в знак на скръбта й за всичко изгубено, за което аз бях виновен, но самият аз мислех, че постъпва така, за да ме дразни. Знаеше как обожавах вълнистата й руса коса. Веднъж в любовен момент тя дръпна кърпата от главата си и ми показа косите си, които се бяха променили напълно — от вълниста и блестяща като злато косата й бе станала съвсем права и гарвановочерна.

— Погледни какво ми стори — обвини ме тя. — Разбираш ли най-сетне, Турмс, какви страдания съм изживяла. По-рано косите ми бяха златни като на богинята. А сега мястото където ме доведе, ме промени напълно и до неузнаваемост. Красивата ми коса е черна и груба като на сиканска жена!

Не вярвайки на очите си, аз докоснах с пръсти косата й. Беше чиста и мека както винаги, тъй като Арсиное бе поддържала с тайни грижи косата си и я беше мила редовно, когато не бях наблизо. Но черният цвят бе истински.

В първия миг помислих, че това е чудо. Помислих си, че явно тя наистина може да се променя според обстоятелствата — суровият ни живот сред сиканите, техните мургави лица и синьо-черните им коси бяха променили и цвета на косата й. Но надви разумът и след изблик от смях аз възкликнах:

— О, Арсиное, колко си суетна! Разбира се, че като жрица ти се е налагало да изсветляваш косата си и да я къдриш, за да приличаш на богинята. Ти просто се срамуваш да си го признаеш. Но ето че сега ми показваш истинската си коса, а аз те обичам такава, каквато си, въпреки суетата ти. Това, че криеше промяната, показва, че и ти не си безразлична към мен.

Арсиное се разсърди и ме удари през лицето. После избухна в плач и извика:

— Нима не ми вярваш, Турмс! Не ми вярваш и за най-малките, най-незначителни неща! А аз, горката, провалих живота си заради теб! Ти си неблагодарник и те ненавиждам!

— Арсиное, не се опитвай да ме заблуждаваш и да ме караш да вярвам в неща, които не може да бъдат истина. Разбира се, че чудеса стават, но и най-своенравното божество не би могло да промени естествения цвят на косите ти.

В очите й заблестя ненавист и тя отвърна:

— Аз съм жрица на богиня Афродита, която е най-своенравната от всички божества. Ти би трябвало да го знаеш, Турмс! Нима не виждаш, че самата Афродита ти дава знак колко лошо си се държал с мен. Ако успея да предразположа богинята отново към нас, може би тя пак ще превърне косите ми в златни и вълнисти като преди.

— Разбира се — казах подигравателно, — ако някога се озовем отново в град, ти ще намериш подходящи багрила. Но мен не можеш да ме измамиш, Арсиное.

Тя впи тънките си пръсти в рамото ми, втренчи се в лицето ми, а очите й се разшириха и потъмняха.

— Турмс, в името на богинята, в името на сина ни, заклевам се, че това, което твърдя, е самата истина. Разбира се, аз съм слаба жена и често съм те послъгвала за какви ли не дреболии, тъй като ти си мъж и не разбираш някои неща. Но защо ми е да те лъжа за цвета на косата си. Той се промени, защото целият ми живот е различен, и това е тъй вярно, както че стоим сега един до друг. Ти трябва да ми повярваш.

Това, че тя се закле в сина ни и ме гледаше с такава жар в очите, ме накара да се разтреперя и аз усетих, как болка прониза тялото ми. Ако Арсиное се беше заклела само в името на богинята, не бих й повярвал. Самата Афродита е най-невярната от всички богини и все пак човек не може да не я обича. Но след като се закле в момченцето, аз не можех да не й повярвам.

Малкият Хиулс пълзеше около нас и се опитваше да избяга от Ханна. Аз го вдигнах от пода, дадох ми да смуче мазен кокал и казах на Арсиное:

— Сложи ръката си на главата на детето и се закълни отново, чак тогава ще повярвам, макар и да не разбирам как е възможно това.

Без да се замисли дори и за миг, Арсиное сложи ръката си на челото на момченцето, погали кестенявата му къдрава косица и се закле отново в истинността на думите си. Не ми оставаше нищо друго, освен да й повярвам. Косите на хората посивяват, тъй че защо пък да не почернеят косите на една капризна жена. Разбира се, това не беше нещо обичайно, но пък и Арсиное не беше обикновена жена.

Тя повдигна с ръце косите си и ме попита свенливо:

— Намираш ли, че съм грозна така?

Вгледах се в нея. Раменете й бяха голи и черната коса подчертаваше белотата им. Тя си беше вързала червено герданче от горски плодове на шията, а между гърдите й блестеше лунният камък — единственото украшение, което й беше останало от изгубените огърлици, обици и гривни. Усетих как силно заби сърцето ми и казах:

— Арсиное, точно сега си по-красива от когато и да било. Никоя друга жена не може да се сравнява с теб! Винаги когато те поемам в обятията си, ти си нова, непонятна, невъзможно сладостна. Обичам те, Арсиное!

Тя се протегна мързеливо като котка:

— Сигурно и аз те обичам, Турмс, макар да си невъзможен! Но на гърдите на една сиканска жена видях огърлица от зъби на див звяр. Може би ще те заобичам още повече, ако някоя вечер ми донесеш също такава огърлица.

Обещах да се постарая и усетих как сърцето ми прелива от щастие. Котката дойде и потърка голите ми стъпала с кожухчето си.

От този ден нататък Арсиное започна да се облича и да се кичи като сиканските жени — с кожи, пера, цветни камъчета и корали. Тя се научи и да рисува веждите си като тях, както и устата си. Сиканските жени татуираха телата си, но тази украса беше вечна и Арсиное не пожела да се разкраси по подобен начин. По това разбрах, че все пак нямаше намерение да прекара живота до края сред тези племена.

2.

Не си заслужава да се разказва в подробности за ловните навици на сиканите и как ловяха риба от бистрите горски ручеи. В това отношение различните народи си приличат доста. Когато се сближих с някои от племето, с което живеехме, разбрах, че сиканите съвсем не са чак толкова големи варвари, за каквито ги мислех по-рано. Започнах да се разбирам доста добре с тях.

Започнах да опознавам и обичаите им и видях, че те си имат свои тайнства и свои закони като всички други народи. Само по външност напомняха на варвари, но ако можеха да живеят извън горите, те сигурно биха се установили някъде завинаги, биха започнали да се занимават с животновъдство и биха си построили къщи и храмове. Но както елимите от Ерикс, тъй и гърците от сицилийските градове колонии ги бяха потискали от много време насам, а финикийците от Картаген се опитваха да ги пленяват и да ги откарват като роби за нуждите на града си. Единственото, което им оставаше, бе укритието на горите.

Сиканите не желаеха да се подчинят на господстващите народи по начина, по който бяха подчинени например сикулите. Те твърдяха, че са по-стар народ от сикулите, които се били заселили по-късно от тях по тези земи.

Понякога строяха колиби от кал и клони, но винаги бяха в готовност да напуснат подобни убежища. Свещените им места не бяха отбелязани с ясни знаци, за да не бъдат осквернени от случайни пришълци. Дори на мен те не разкриха най-тайнствените си обичаи, макар да ми имаха доверие.

Беше в началото на престоя ни при сиканите, когато при нас дойде един чуждоземец, придружаван от няколко души от съседното племе. Той беше облечен като сикан и бе намазал лицето си като тях, но говореше добър гръцки език. Разказа ни, че е заживял сред тези племена, откакто бил прогонен от питагорейците и че със сиканите живеели и други гърци, елими и финикийци, на които им се наложило по една или друга причина да забегнат в горите и да се сприятелят със сиканите.

— Но — допълни той — сиканите държат при себе си и роби, които им трябват за изпълнението на тайнствата си. Някои от тях те пускат след време на свобода, но други биват убивани, ако се опитат да избягат например.

От него научихме, че между различните сикански племена няма особена разлика, освен че някои смятат едни животни за свещени, а други — други животни. Иначе всички сикани говорят на един и същ език и имат еднакви обичаи. Той прибави, че сиканите са доста по-хитри, отколкото ги мислят.

Питагореецът прекара доста дълго време при нас и ме научи да говоря езика на сиканите по молба на вожда на племето, при което живеехме. Той твърдеше, че животът със сиканите е особено щастлив, тъй като те не познават времето. Ако някой тръгне нанякъде, никой не се учудва от отсъствието му. Ако същият човек се върне след седмица, месец, година или даже след десет години, това също не учудва никого. Освен това сиканите делят всичко по равно помежду си.

Питагореецът обаче си остана доста странен и не искаше да разказва за себе си. Щом се сприятелихме, той предупреди Микон да не пие много-много от свещеното питие на сиканите.

— Но прави тъй, както намериш за добре. Не съм ти господар, а ти самият си учен мъж и при това си от посветените.

С помощта на струните на лирата си той ни показа как според дължината им звукът е различен и как всичко това може да бъде изразено в числа. Този прост пример според него, доказваше че в основата на съществуванието изобщо са числата и че всичко може да се изрази чрез тях.

Но аз самият не разбирам много от струнни инструменти и предпочитам свирнята с двоянка. Затова не обърнах особено внимание на приказките му.

Той ни запозна и с удивителната връзка между страните на правоъгълния триъгълник и ни доказа, като рисуваше с пръчка по земята, че двата квадрата, които начерта по двете страни на триъгълника, представляват също толкова голяма площ, колкото лежащият на напречната страна квадрат. Всичко това той изложи съвсем образно, тъй че го разбрахме без трудности, но това знание не ме възрадва. Струваше ми се, че то не е истинско, а напомня някакво фокусничество.

Веднъж питагореецът каза:

— Този свят, в който живеем, не е единственият. Има и други светове, които се застъпват помежду си. — Усмихна се и продължи: — Казано е, че световете са всичко на всичко сто осемдесет и три и че всички те са наредени от трите страни на равностранен триъгълник. На всеки от трите върха на триъгълника също има по един свят.

Микон възрази:

— Не, не, има и други светове, но те са един в друг, също както различните сетива са вътре в нас — всяко от тях представлява отделен свят.

Питагореецът слушаше изненадан думите на Микон и накрая попита:

— Как ще изразиш всичко това в числа?

Микон отпи от питието си, вторачи поглед пред себе си и накрая изфъфли с подпухналите си устни:

— Не вярвам в числата, но ето ме сега на прага и виждам две звезди. Тези две звезди са два бога и същевременно един бог. Но как да обясня това, не знам. Само виждам и знам, че е така.

— Без съмнение числата и отношенията между тях са красиви — обадих се аз, — но лицето на жена, което е тъй точно, че може да се изчисли, сигурно би ми омръзнало. Не правилността, а отклонението от нея придава чар на жената.

Питагореецът скри лицето си с ръце, за да не видим сълзите му. След като успя да се овладее, той пророни:

— Ако всичко беше тъй красиво и правилно, както навремето ни учеше покойният Питагор, мъдростта и щастието в живота биха били лесно постижими и разбираеми. Но не е така. Не съм престъпник и всъщност питагорейците не ме прогониха, а сам си тръгнах, след като осъзнах необяснимостта на битието. Красив е равностранният триъгълник. Още по-красив и съвършен е квадратът. Обаче тази проста, съвършена форма е прокълната, тъй като отношението между страната на квадрата и диагонала му не може да се изчисли с обикновено число. Цял живот да жертваш, за да изчисляваш съотношението им, числото няма никога да свърши. Ето какво ужасно беше разкритието, до което ме доведе красивото учение на Питагор. Ето защо питагорейството няма да загине от дейността на тайния съюз, както мислят тираните, а в резултат на това ужасно тайно познание. Има отношения, чието числено изразяване е без никакъв понятен край. — Изведнъж той скочи и замаха възбудено с юмрук към Микон: — Поради същата причина едно и три са свещени числа — извика той, — но две и четири са злокобни и непонятни! Двете ти звезди са зли светила, а двата ти бога са неверни божества.

Тъй като Микон бе доста опиянен от питието на сиканите, той не обърна особено внимание на думите на питагорееца, а изфъфли към мен:

— Турмс, приятелю, както виждаш, аритметиката не може да спаси никого. Тук, в тишината на гората, спомените идват при мен по-ясно от всякога. Виждам те, о, Турмс, как стоиш пред мен на остров Кос и ме викаш. Но кой си ти, не знам, както и ти не знаеш кой съм аз, Микон. Колкото повече мисля, толкова повече осъзнавам колко сладка е забравата…

През следващите дни питагореецът ме научи да деля, което също беше част от тайното му учение. Това ми помогна да осъзная невъзможността на отношението между страната и диагонала на квадрата, както и необяснимата му красота. Това знание обаче не ме мъчеше, както мъчеше питагорееца, и аз не страдах като него.

Една сутрин видяхме, че го нямаше при нас. Беше си тръгнал, без да се сбогува, и повече не го срещнахме. Според мен той наистина не беше престъпник, нито пък беше преследван. Единствено страданието, причинено от знанието, го беше запратило при сиканите, в непроходимите им гори. От него научих как човек може да страда по незнайни и непредвидими причини.

Микон обаче взе да става все по-угнетен и мрачен. Накрая каза:

— Да се появяваш без поздрав и да си тръгваш, без да се простиш, да бъдеш чужд на всеки домашен кът и на всяко огнище — това не е умение да се живее, то по-скоро е съдба, от която не може да избяга нито един човек в този студен свят.

Микон прекара още една година при нас и сиканите му водеха болните си — дори и от доста отдалечени места, за да може той да ги лекува. Но приятелят ми се отнасяше вече доста немарливо към задълженията си на лечител. Непрекъснато уверяваше, че сиканските жреци не са по-лоши от него и че умеят да зашиват рани, да нагласяват счупени кости и да карат болните си да заспиват освежителен сън с глухия тътен на малък барабан.

— Няма на какво да ги уча — говореше Микон, — нито пък те ще ме научат на нещо повече, но за мен всичко е вече без значение. Може би е благородно да се церят рани и недъзи, но кой би могъл да излекува страдащия дух, ако дори и посветен като мен не се чувства никога щастлив и доволен?

Не можех да го извадя от унинието му и Арсиное не знаеше как да го утеши, макар самата тя да бе започнала отново да се радва на живота. Една сутрин лечителят се събуди късно, погледна към синеещите се в далечината върхове и сияйното слънце, потърка очи и вдъхна свежия утринен въздух и смолистия аромат на дърветата. После сложи ръка на рамото ми и каза:

— Време е и мисълта ми е ясна, Турмс. Лечител съм, разбирам, че съм отровен от пагубното питие на сиканите. Дълго време живях като в мъгла и не различавах кое е истина и кое — бълнуване. Но всъщност може би действителността и сънят не се различават толкова, може би те дори се пресичат, тъй че човек може да спи и да бодърства в едно и също време. — Той ме държеше здраво с меката си ръка и продължаваше да говори: — В минути на просветление знам и разбирам, че не мога да се опирам на разума си и на обичайните представи. Възможно е те да са само навик, вредна привичка, според която приемаме, че събитията следват едно подир друго. Нима не би могло да е иначе, нима не би могло всичко да се извършва или да става едновременно, но ние да не забелязваме това? — Той се усмихна, което беше наистина рядкост за него в последните месеци, погледна ме ласкаво. — Мигът на прозрението ми може би не е чак толкова важен, както ми се струваше в началото. Но ето че сега ти, Турмс, ми изглеждаш огромен, а тялото ти изведнъж заблестя като огън. Виждам пламъците през дрехите ти. Обаче знам, че това е невъзможно… Напоследък размишлявах доста за смисъла на живота и открих много неща, които излизат извън пределите на нашата действителност. Но всичко си има своите граници и бях решил, че знам повече, отколкото бих могъл да си позволя. Само че ето — озовахме се при сиканите, вкусих от питието им и разбрах защо всъщност съм се появил на този свят и в какво се крие смисълът на живота ми. — Той продължаваше да държи ръката си на рамото ми. — Това са дълбоки познания, Турмс, и аз ти ги предавам сега. Никога не търси смисъл в нещата. Това е само загуба на време. Мисълта ни е като ризница, която ни ограничава в света, който виждаме, но без да успее да ни предпази от него. Смисълът на нещата е само във въображението ни и ние тичаме към него като към завършек на надпревара. Само че такъв завършек няма. Няма нужда от никакъв смисъл. Има само осъществяване. Ако човек успее да проумее това, той би се освободил от властта на боговете.

Той пусна рамото ми, докосна с пръсти тревата под нозете ни, погледна пак към сините планини и каза:

— Би трябвало да се радвам, че знам толкова много, но вече нищо не ме утешава и се чувствам така, сякаш съм тичал няколко дни без отдих. Дори мисълта, че някога може да се събудя и да видя земята също такава зелена и красива, както в детството ми, и всичко наоколо да е радостно, не ме утешава. Впрочем днес съм доволен от себе си. Ти, Турмс, ми изглеждаш силен и непобедим и аз веднага те познах, което ми се случва рядко напоследък.

Гледах го със съчувствие и сякаш различих печата на смъртта върху лицето му. Стана ми жал за Микон, все пак той ми беше добър приятел, но погледът ми го обиди.

— Не, Турмс, не бива да ме съжаляваш. Такъв, какъвто си — а да се промениш е невъзможно, — ти не би трябвало да жалиш никого и нищо. Съчувствието ти ми причинява болка, а аз бях изпратен от боговете при теб съвсем не случайно и ти ме позна веднага. Тъй че познай ме и тогава, когато се срещнем отново! Жалостта ти не ми е нужна.

Отеклото и подпухнало лице на Микон изведнъж ме отблъсна — на него беше изписана такава завист, че сякаш дори слънцето помръкна. Той го почувства, прикри очите си с ръка, стана и си тръгна, като се олюляваше.

— Гърлото ми е пресъхнало — изломоти. — Ще отида да се напия от извора.

Исках да го съпроводя, но той ми махна сърдито и аз го оставих сам. Повече никой не го видя. Търсихме го няколко дни, сиканите също го търсиха, но от него нямаше и следа. Тогава разбрах, че Микон е имал предвид съвсем друг извор.

Не го осъждах, защото смятах, че всеки човек има право на избор — да продължава живота си или да се откаже от него като от робски тежък труд. Оплакахме го и принесохме жертвоприношение в негова чест, но скоро на мен ми олекна. Та той беше толкова навъсен и мълчалив, че като облак смрачаваше съществуванието ни! Но Хиулс тъгува дълго за Микон, който често се беше разхождал с него, беше слушал детското му бърборене и беше дялкал дървени играчки за момченцето с острия си лечителски нож, без да го е грижа, че бе похабил по този начин острието на ценния инструмент.

Арсиное се разсърди много, когато разбра за случилото се и се нахвърли да ме обвинява, че изобщо не се бях погрижил за Микон.

— Но всъщност какво ме засяга всичко това? — възкликна тя най-накрая. — Странно е, че той все пак не почака първо да родя, преди да се самоубива. Би могъл да ми е от помощ. Знаеше много добре, че съм бременна, а аз бих искала да ми помогне истински лечител, а не да се осланям на сиканските баби.

Не обвиних Арсиное за жестоките й думи, тъй като жените, които чакат дете, са обикновено доста гневливи, а Микон в името на приятелството ни наистина би могъл да изчака раждането на детето. Но когато й дойде времето, Арсиное роди момиченце и раждането мина леко. Тя роди детето, легнала на тръстиковата постеля, и отказа да ползва родилното столче, което й предложиха сиканските жени.

3.

Сиканите ме научиха от време на време да се усамотявам понякога за по няколко дни, да постя и да се вслушвам в гласа на душата си, тъй че постепенно тялото ми се изпълваше с лекота и ми се струваше, че бих могъл да литна. От тях се научих също как по време на тежки горски и планински преходи най-слабите оставаха живи, като пиеха кръв от вените на по-силните си спътници. Веднъж и аз дадох от кръвта си по този начин и оттогава сиканите ме считаха за свой кръвен брат. Но макар че ги подкрепих с кръвта си, аз не се почувствах техен съплеменник.

Спомням си с благодарност и възхвала безмерните сикански гори, вековните дъбове, сините планини и бистрите ручеи. Но макар да живеех сред тези приветливи горски племена, винаги знаех, че тяхната земя не е моя. Тя си остана за мен чужда, макар да я опознах добре. Също тъй чужди си останаха за мен и самите сикани.

Прекарах с тях пет години и Арсиное също свикна с новия ни начин на живот. Тя понасяше стоически всички несгоди, защото се обичахме. Истина е, че няколко пъти за малко не си тръгна с някой от пътуващите и на минаващите към нас търговци. Повечето от тези търговци бяха родом от Ерикс. Те идваха със зелена клонка в ръка — знак за мирните им намерения. Оставяха товарите си някъде на видимо място, за да могат сиканите да ги разгледат. Понякога тук се озоваваше и някой смел гръцки търговец от градовете-колонии по бреговете на Сицилия или пък някой тиренец с мехове, пълни със сол, в които бяха скрити остри метални ножове и други сечива и оръжия. В замяна сиканите даваха на търговците животински кожи, цветни пера, дървесна кора за боядисване на вълна, див мед и восък, но самите те никога не се показваха от укритията си, а оставяха стоката си, след като бяха взели скришом каквото им трябваше от търговците. На мен ми се налагаше често да им помагам и да им служа за посредник. Преговарях с търговците и те ме мислеха за местен сикан, който е научил езика им.

Благодарение на тези срещи и търговски сделки научавах какво става по света. Макар че на такива необразовани люде като тях не можеше да се има много доверие, все пак разбрах, че след като завладели Йония, персите си завоювали и островите из гръцкото море, в това число и свещения Делос[1]. Населението на тези острови било отведено в робство, а най-красивите девойки били изпратени при великия цар на персите. Силните юноши били скопявани и заставяни да служат на персите. Храмът в Делос бил разрушен и изгорен като отмъщение за изгорения храм в Сарди. Великият цар не забравил и Атина.

Ето защо отдавнашната ми постъпка не ми даваше покой дори и в глъбините на сицилийските гори и аз постоянно изпитвах безпокойство. Взех от Арсиное лунния камък и призовах Артемида:

— Бързонога богиньо, велика, вечна и всемогъща, ти, на която амазонките жертват дясната си гръд! Помниш ли как заради теб изгорих храма на Кибела в Сарди? Тъй че сега, богиньо, защити ме от мъстта на другите богове!

Душата ми беше тревожна и аз чувствах, че трябва да умилостивя и някои други божества. Сиканите се покланяха на подземните богове, а също и на Деметра, която не е единствено богиня на земеделието и плодородието, както мислят мнозина, а много по-властна. Дъщеря ни се беше родила сред сиканите, затова реших да я назова Мисме в чест на жената, която дала на Деметра да се напие, когато богинята загивала от жажда, търсейки загубената си дъщеря.

Няколко дена след като се бях молил на Артемида и бях избрал име на дъщеря си, с което се надявах да привлека на своя страна и Деметра, при мен дойде жрецът на сиканите и каза:

— Някъде далече се води голяма битка. Огромно множество хора падат убити. — Търкайки ръце от възбуда, той се оглеждаше и се ослушваше, а след това посочи на изток и проговори отново: — Далече, на другия край на морето.

— Откъде знаеш? — попитах недоверчиво.

Той ме погледна изумен и отвърна:

— А нима ти не чуваш шума на битката и предсмъртните викове? Това е наистина голяма война, щом тъй силен е грохотът.

Другите сикани се тълпяха развълнувани около нас и също се ослушваха и гледаха на изток. Опитах се да чуя или да усетя нещо, но долавях само шума на гората.

Тази есен при нас пристигна един гръцки търговец от Акрагас, когото бях срещал и по-рано до близката река. Той ми се похвали с голямата победа на атиняните над персийската армия в Маратонската равнина[2] при Атина. Персите били пристигнали по море с корабите си. Превъзнасяйки сражението до небето, той го оценяваше като най-важното от всички досегашни битки и казваше, че атиняните имат всички основания да се гордеят със себе си, тъй като се справили сами, без очакваната помощ от страна на Спарта.

Той разказа как атиняните изненадали персите и ги нападнали първи, след което се строили само в три редици, за да може войската им да се разпростре по цялото продължение на закотвилите се до брега персийски кораби. След битката цялата Маратонска равнина била осеяна с трупове и било невъзможно човек да мине оттам и да не настъпи някой загинал персийски воин. По този начин, каза търговецът, атиняните си отмъстили за поробването на Йония и островите.

Не вярвах на ушите си, тъй като помнех отлично как атиняните бягаха подплашени след похода до Сарди обратно в Ефес, търсейки спасение по корабите си, които ги чакаха скрити в речното устие. Но дори и да не вярвах на всяка една от прекалените възхвали на търговеца, фактът си оставаше факт — персите бяха претърпели поражение при опита да се настанят в Атика. Аз разбирах донякъде от военно изкуство и съзнавах, че персите не биха могли да превозят през море цялата си славна конница и дори по-голямата част от пешаците. Но такова поражение едва ли би намалило силата на персийския цар, а само би увеличило гнева му, мислех си аз. Той сигурно планува вече сухопътен поход срещу Гърция, дойде ми наум.

Търговецът от Акрагас се беше надул като жаба от важност и продължаваше да се хвали с чуждата победа:

— Нека Дарий да властва над народи, които ходят обути с шалвари и се кланят пред праха на сандалите му. Разглезената Йония той би могъл да погуби, но когато закалените жители на Елада се хванат разгневени за мечовете и копията си, тогава всички варвари бягат и се крият от полето на битката. Дори и атиняните, покварени от народовластието си, успяха да победят персите! А пък спартанците са толкова по-силни от персите, че ония ще побегнат само при вида им! — След като си пое дъх, той продължи да разказва: — Тиранът Хипий, изпратен някога в изгнание от атиняните, бе назначен от великия цар за водач на похода, но щом стъпил на атинянска земя, той кихнал на брега и от устата му изхвърчал зъб. Тогава той закрил глава с наметалото си и казал: „Не съм заслужил правото да се намирам на родна земя и значи трябва да си тръгвам.“

Този разказ утвърди у мен убеждението, че няколко дни по-рано персите са се опитали със силата на оръжието си да направят преврат и да върнат Хипий на власт в Атина. Но като начало е трябвало да завладеят Атика, без чието завоюване не би могло да се завладее Гърция. Разгадах намеренията на великия цар, тъй като знаех, че огромната страна непременно иска да разшири границите си, подобно на някой богаташ, който непрекъснато се стреми да увеличи богатството си. Това означаваше, че рано или късно всички свободни царства на Елада щяха да паднат. Вестта за щастливия изход в маратонската битка не ме зарадва, а напротив — разтревожи ме. Сицилия не можеше повече да е укритие за мен, подпалвача на храма в Сарди.

Една сутрин, както се бях навел да се напия от извора, върбов лист падна пред мен, а когато вдигнах очи нагоре, видях огромно ято птици, които летяха много високо и на север. Разбрах, че имат намерение да прелетят над морето. Стори ми се, че чувам шума на крилата им и зова на далечна тръба. Въздъхнах и осъзнах, че и този отрязък от живота ми е към края си и че е време скоро да се стягам пак за път.

Не пих вода и не хапнах нищо, а тръгнах незабавно през гората към подножието на планината. С риск да си счупя врата аз се изкачих чак до върха, за да остана съвсем сам и да чакам някакъв знак. Със себе си имах едно-едничко оръжие — острия си нож. Когато бях вече горе, изведнъж усетих мирис на диво животно и чух слаб писък. Огледах се внимателно наоколо, пообиколих върха и открих леговище на вълци. То беше пълно с оглозгани кокали, а точно до изхода на пещерата трепереше и едва се държеше на краката си малко вълче. Вълчицата, когато има малки, е много опасна, но въпреки всичко аз се скрих в близките храсталаци, за да изчакам какво ще се случи. Вълчицата обаче изобщо не се появи, а вълчето скимтеше от глад, тъй че в края на краищата, аз го взех на ръце и се върнах у дома.

И Хиулс, и Мисме изпаднаха във възторг при вида на малкия звяр и искаха веднага да го нахранят, ала котката цялата настръхна и започна да кръжи около вълчето. Аз я ритнах настрани и помолих Ханна да издои малко мляко от една от козите на сиканите, която явно беше открадната от някое елимско селище. Гладното вълче жадно засука палеца на Ханна, която беше сложила така пръста си, че млякото от купичката да тече по него. Децата се смееха и пляскаха с ръчички и аз също започнах да се смея. Изведнъж забелязах колко много е пораснала Ханна и каква красива девойка е станала — стройна, мургава и с огромни, ясни светлокафяви очи. В гъстата си коса тя беше втъкнала цвете и на мен ми се стори, че я виждам за първи път.

Арсиное проследи погледа ми, кимна одобрително и каза:

— Когато най-сетне се махнем оттук, ще вземем за нея добра цена.

Думите й ми причиниха болка. Съвсем нямах намерение да продавам Ханна в някой крайбрежен град, за да се снабдя с пари за път, та дори и ако можех да я продам в дома на някой богат търговец и дори ако бях сигурен, че животът й ще се уреди по този начин. Но разбирах прекрасно, че трябва да крия от Арсиное привързаността си към девойката, която тъй безропотно търпеше несгодите на съществуванието ни в горите на сиканите, прислужваше ни и се грижеше за децата.

Арсиное обаче беше тъй уверена във властта си над мен и в красотата си, че заповяда на Ханна да се съблече, за да мога със собствените си очи да се убедя колко много пари бихме могли да вземем за нея.

— Както виждаш, не й дадох да разваля кожата си с татуировки като някоя сиканска жена — каза Арсиное. — Научих я да си скубе и космите по тялото, както правят гъркините, и я карам всеки ден да се къпе. Студената вода е закалила гърдите й и те са твърди като кестени. Ето, пипни ги, Турмс, ако не ми вярваш. Пипни и дланите й и виж колко са меки, макар че върши тежка работа. Карам я всяка вечер да си маже ръцете с мазилото, което приготвям от мед, птичи яйца и козе мляко. Освен това съм я научила да ходи с красива стъпка и да танцува някои лесни танци.

Усетих, че Ханна се срамува и че избягва погледа ми, макар да стоеше с високо вдигната брадичка. Изведнъж тя не издържа, захлупи лице в шепите си и избяга в пещерата. Плачът й изплаши децата и те забравиха за вълчето. Котката се възползва от това, захапа незабавно със зъби зверчето за врата и хукна към гората. Когато успях най-сетне да ги намеря, беззащитното вълче беше мъртво, а мерзавката гризеше месата му. Обхванат от негодувание, взех камък и разбих с него главата на котката. Веднага щом я убих, осъзнах колко много съм я ненавиждал през цялото време. Стори ми се, че най-сетне се освобождавам от някакво зло, което дълго и упорито ме беше преследвало.

Огледах се и забелязах малка яма, пуснах в нея останките на котката и ги засипах с камъни. След това започнах да събирам мъх, за да го подредя върху камъните, но изведнъж съзрях Ханна, която се беше навела, за да ми помага.

Хвърлих виновен поглед към нея и взех да се оправдавам:

— Съвсем случайно убих котката. Наистина, не исках да го сторя.

— Постъпил си правилно. Котката беше зла и винаги мъчеше мишките, преди да ги изяде. През цялото време се страхувах, че ще извади очите на децата, ако ги оставя без надзор. Много ревнуваше господарката си.

Натрупахме старателно мъх и листа, ръцете ни се докосваха, докато го правехме, и на мен ми беше приятно да усещам топлината на девичите пръсти.

— Нямам намерение да осведомявам Арсиное, че разбих главата на котката й — съобщих аз.

Ханна ме погледна с лъчистите си очи.

— И няма нужда — каза тя. — Котката често бродеше сама нощем, та господарката и без това се опасяваше, че може да й се случи нещо лошо.

— Ханна — казах аз, — не разбираш ли, че ще бъда свързан с теб, ако имаме обща тайна?

Тя вдигна очи, погледна ме без страх.

— Турмс, аз съм свързана с теб още откакто ми позволи да бъда в обятията ти под светлината на луната на стълбите пред къщичката на Кримис.

— Е, тази тайна не е кой знае какво — продължих аз, — просто не обичам напразни кавги… Досега никога не съм лъгал Арсиное.

Стана ми приятно и топло от нежния й поглед, без да изпитвам никакви непристойни желания. В ума ми по онова време нямаше и мисъл за друга жена освен Арсиное. Сигурно Ханна го разбра, защото наведе покорно глава и стана рязко, тъй че цветето падна от косата й.

— Турмс — каза тя, — лъжа ли е, ако си замълчиш за нещо? — Настъпи с крак цветето и го смачка.

— Всичко това е доста сложно — отвърнах. — Разбира се, аз бих излъгал Арсиное, ако се правя, че не знам къде е котката й. Но съм толкова привързан към жена си, че не искам да й причинявам болка, като й разкажа за жестоката си постъпка. Заради Арсиное ще замълча, но лъжата ще си остане завинаги с мен и ще гори сърцето ми.

Ханна докосна разсеяно гърдите си, заслуша се в биенето на собственото си сърце и призна:

— Да, ти си прав, Турмс, лъжата изгаря сърцето на човека и аз чувствам вече паренето й. — Тя се усмихна странно, погледна ме и възкликна: — О, колко ми е приятно да лъжа заради теб, Турмс! — След което се обърна и побягна.

Върнахме се поотделно в пещерата и повече никога не говорихме за котката. Арсиное тъгува известно време по нея, но постепенно я забрави, тъй като и имаше много грижи с децата. Освен това тя оплакваше котката преди всичко от тщеславие: беше загубила животинче, каквото сиканите не притежаваха. Колкото до мен, аз изобщо не тъгувах по лукавото мъркане на котката.

И без това предостатъчно ме угнетяваха безпокойството, което ме беше обзело, и знаменията, които все още не можех да разтълкувам. Скоро трябваше да тръгвам — знаех това, но не знаех накъде. Нямах средства, за да се върна в развития свят, където човек може да си купи благоразположението на хората, ако няма приятели. Единственият ми приятел беше Ларс Алсир, а аз не знаех дали той все още е в Химера. Тъй или иначе, едно завръщане в Химера би означавало сигурна смърт, тъй като там ме познаваха, познаваха и Арсиное. Отгоре на всичко бях задължен на Алсир и дори мисълта за дълга ми беше крайно неприятна.

Замислих се над сегашното си положение и установих, че съм също толкова беден, както когато Танаквил ни изгони от Сегеста, тъй като бях приел обичаите на сиканите и не притежавах нищо друго, освен дрехите на гърба си и оръжията си. Арсиное имаше само лунния камък и няколко тънки листа, изковани от сребро, които бяха единственото й украшение. Сиканите не познаваха парите. Ако понякога по време на походите си се снабдяваха със сребърни монети, те не знаеха какво да правят с тях, освен да изковат украшения. Единственото ни богатство беше Ханна и аз в никакъв случай не исках да я продавам.

В това състояние на тревога аз все по-често се обръщах към богинята покровителка и шепнех:

— Богиньо, свещена девственице, ти си ме хранила, хранила си и семейството ми, дарила си ни и с дрехи на гърба. Но ти самата се появи пред мен още когато живеех в Ефес. Дойде при мен в образа на Хеката и ми обеща, че никога няма да ми липсва нищо и всички земни блага ще са достъпни за мен. Спомни си обещанието, богиньо, сега, когато имам нужда от злато и сребро!

По време на следващото пълнолуние Артемида се яви в съня ми и отново бе взела образа на Хеката. Видях трите й ужасни лица, видях и тризъбеца в ръката й. Черното й куче се притискаше в краката й и лаеше с невъобразима злост. Събудих се, целият облян в студена пот — дори и благоразположена, Хеката беше ужасна. Реших, че съм разбрал този път знака й — тя държеше тризъбец, значи трябваше да потегля по море.

След като ужасът от съня отмина, изпитах силно чувство на радост, скочих, без да чакам утрото, и хукнах да се скитам из гората. Около свещения камък заварих няколко сикани, които се ослушваха и твърдяха, че към нас се приближават пришълци. Предложих им:

— Хайде да отидем да ги посрещнем. Може би те носят тъкани и сол.

Сиканите застанаха на един крак, съсредоточиха се, след което се съгласиха с предложението ми. Тръгнахме към мястото, където според сиканите се бяха установили пътниците, и докато вървяхме, те ми разказаха, че козата, която бяха откраднали от елимите, родила четири козлета. Приех това като добро знамение и бях сигурен, че богинята ще ме дари постепенно с всичко, от което се нуждаех, за да изляза от горите.

На брега на реката наистина се беше установил един тиренски търговец. Обичайно той пристигаше в Панорм с малкия си кораб, натоварен със сол, плащаше данъка си там, след което продължаваше по суша към сиканските гори, като пренасяше солта на гърба на магарета. С него бяха тримата му роби и слугите му. Бяха запалили голям огън, за да прогонят дивите зверове, както и за да подскажат миролюбивите си намерения. Торбите със сол бяха украсени с борови клонки. Магаретата също бяха накичени с дъбови и борови клонки, а самият търговец и слугите му спяха с клонки в ръце, явно обзети от голям уплах. За сиканите се носеха всякакви смразяващи слухове, например, че са убивали дори хора, дошли при тях със зелени клонки в ръце.

Ние не нарушихме съня им, а седнахме тихо до огъня в очакване на зората.

Когато слънцето изгря и чухме как скача рибата в бистрата вода на реката, аз станах и се заразхождах напред-назад нетърпеливо, тъй като бях изпълнен с любопитство: в съседство с тиренския търговец спеше някакъв чуждоземец, завит с прекрасен плащ от тънка вълна с втъкани копринени нишки в него. Имаше красиво подрязана къдрава брада и кожата му беше поддържана със скъпи мазила. Никак не можех да си обясня какво прави този човек в компанията на тиренския търговец, още повече тук, сред сиканските гори.

Именно той се събуди пръв, протегна се и извика нещо още в полусън, след което седна и отвори широко очи. Когато забеляза спящите сикани и боядисаните им в ярки бои лица, той извика още по-силно от уплаха и взе да опипва земята около себе си — явно търсеше меча си. Търговецът също се събуди и го възпря, като го увери, че няма причини за тревога. Сиканите се събудиха и те и като видяха толкова много чуждоземци около себе си, се надигнаха и изчезнаха тихомълком в гората като сенки. Аз останах сам, за да водя преговорите с търговеца както винаги.

Когато непознатият стана прав, видях че беше обут с шалвари, което ме наведе на мисълта, че идваше от много далече и сигурно служеше на персийския цар. Този млад светлокож мъж си сложи голяма сламена шапка с широка периферия на главата, за да се предпази от слънчевите лъчи, и извика изумено:

— Присъни ми се, или може би наистина видях как дърветата в гората отстъпват назад. В съня си тичах, защото исках да се скрия от някакъв чужд бог, който ме преследваше. Толкова се уплаших, че се събудих от собствения си вик.

За мое голямо учудване той каза това на гръцки, език, неразбираем за тиренския търговец. За да не разбере, че не съм сикан, аз се обърнах към него на завален гръцки, като примесвах някои сикански думи.

— Откъде си, чужденецо? — попитах го. — Облечен си толкова странно. Какво правиш в нашите гори? Ти не си търговец. Може би си жрец или магьосник и изпълняваш някой обред?

— Да, аз изпълнявам обред — побърза да отвърне чужденецът. Той се зарадва извънредно много да срещне някого, който разбира гръцки.

Тиренецът не проумя почти нищо от разговора ни. Както разбрах по-късно, той се съгласил да придружава чужденеца срещу пари. След като изслушах отговора, направих се, че не се интересувам повече от мъжа и започнах да разговарям надълго и нашироко с тиренеца, да пробвам солта му и да оглеждам товарите. Той, разбира се, често ми смигваше, давайки ми да разбера, че в торбите със сол са скрити много железни предмети. Явно беше, че е подкупил митарите на Панорм. С тиренеца разговарях на крайбрежното наречие, съставено от гръцки, финикийски и тиренски думи. Той ме имаше за сикан, който в младостта си е бил роб и е бил продаден за гребец на кораб. Мислеше, че съм успял да избягам и да се върна в родните си гори.

Попитах го за чужденеца, той презрително поклати глава и отвърна:

— Някакъв луд грък, който си губи времето. Тръгнал е от изток на запад, за да научи обичаите на разни народи. Купува разни вещи, които никому не са нужни. Струва ми се, че иска да купи от сиканите ножове от кремък и дървени чаши. Можеш да му дадеш всичко, от което нямаш нужда, само че искам да ми платиш за посредничеството. Не умее да се пазари, тъй че няма да е грях, ако го измамиш. Разглезен човек, който не знае къде да си дене златото.

Гъркът се вслушваше мнително в разговора ни и когато погледите ни се срещнаха, той каза:

— Не съм чак толкова прост човек. По-добре е да ме изслушаш, преди да ме ограбиш. — И той постъпи така, както се постъпва с варварите, ако трябва да бъдат заинтригувани: разтърси кесията си, усмихна се и произнесе: — Имам малко кожено гнездо със златни птички. Но взех само малко от тях, а другите оставих у дома.

Поклатих глава.

— Нас, сиканите, не ни интересуват парите.

Той разпери ръце и каза:

— Тогава взимай каквото те интересува. Аз ще заплатя на търговеца. Той разбира от пари и те го интересуват.

Намръщих се:

— Не съм свикнал да приемам подаръци незнайно защо. Носиш шалвари и не мога да ти се доверя. Никога по-рано не съм срещал хора като теб.

Той взе да ми обяснява:

— Служа на персийския цар, ето защо съм длъжен да се обувам в шалвари. Идвам от Суза, столицата му. От Йония отплавах заедно със Скит, бившия тиран на Занкле. Но жителите на Занкле не го искаха отново, а предпочетоха Анаксилай от Регион. Сега попаднах в Сицилия и я обикалям за собствено удоволствие и за да попълня знанията си за народите.

Мълчах. Той внимателно се вгледа в мен, поклати глава в недоумение и дообясни:

— Казвам се Ксенодот. Йониец съм и съм ученик на знаменития Хекатей, но по време на войната попаднах в плен и станах роб на великия цар — видя как се промени лицето ми и побърза да прибави: — Само се смятам за роб. Не ме разбирай неправилно. Ако Скит се беше върнал в Занкле, щяха да ме издигнат за съветник. Скит избяга в Суза, тъй като великият цар е приятел на всички изгнаници. Но великият цар е също и учен човек. Лекарят му, който е родом от Кротон, събуди у него интерес към науките и той иска да научи повече за гръцките народи в Италия и Сицилия. Интересуват го и други народи — и тези, за които вече му е разказвано, и тези, за които все още нищо не знае. Великият цар е готов да изпрати много богати дарове. Интересно му е да знае как живеят далечните народи. — Той се вгледа отново в лицето ми, поглади къдравата си брада и продължи: — Като събира сведения за разни народи, великият цар на персите разширява кръга на знанията си и по този начин служи на целия човешки род. В съкровищницата му се пази карта на света, издълбана в мед, и великият цар иска непрекъснато да научава все повече и повече, тъй като боговете са му отсъдили да бъде господар на света.

— Ето защо е постъпил тъй бащински с йонийските градове, особено с Милет, най-способното от децата му — отвърнах презрително аз.

Ксенодот попита недоверчиво:

— Откъде си научил гръцки, сикане? Ти, който си изрисувал лицето си като дивак и си облечен в кожи на диви зверове! Как можеш ти да знаеш нещо за Йония?

Счетох за необходимо да се похваля и отвърнах:

— Мога и да чета, и да пиша и съм плавал из много морета, виждал съм много незнайни брегове. А защо и как съм се научил на всичко това — теб не те засяга, пришълецо, но аз знам много повече, отколкото можеш да си представиш.

Тогава той изпита истински интерес към мен и заговори бързо:

— Ако наистина е така и ако ти действително знаеш много неща, може би ще се съгласиш с мен, че дори един любящ баща трябва понякога да наказва разглезените си деца за тяхното собствено добро. Великият цар въведе порядък в царството си и наместниците му следят във всички краища на това царство да има благоденствие и да се спазват законите. С две думи — той прилича на дърво, чиито клони даряват сянка на целия свят. Добре е за народите, които са защитени в тази сянка.

— Ти забравяш за завистта на боговете, Ксенодот — отговорих му аз.

— Настъпили са нови времена — каза той. — Да оставим настрана всякакви бръщолевения за богове. Йонийските мъдреци са по-умни от всички безсмъртни. Великият цар се кланя само на огъня, тъй като всичко съществуващо произлиза от огъня и някой ден отново ще се върне в огъня. Но разбира се, великият цар почита и боговете на хората, над които владее, и изпраща дарове в храмовете им.

— Нима един от йонийските мъдреци не ни учи, че всичко тече и всичко се променя? Нима той не казва, че всичко е огън, огънят се превръща във всичко и всичко се превръща в огън? — попитах аз. — Зоват го Хераклит от Ефес, ако не ми изневерява паметта. Или мислиш, че той е почерпил знанията си от персите?

Ксенодот ме погледна с уважение и каза одобрително:

— Ти си учен и наистина знаеш много. Много ми се искаше да се срещна с Хераклит, когато бях в Ефес, но явно, че той изпитва омраза към целия свят, защото се беше усамотил някъде из горите уж да събира билки и треви. Великият цар му беше пратил писмо, с което известяваше Хераклит, че желае да се приобщи към беседите му и елинското образование, но последният отказа да приеме посланието му, а само мучеше и замеряше с камъни всеки, който дръзнеше да се доближи до него. Той не прие дори и даровете, донесени чрез пратениците на великия цар. Но Дарий не се обиди от поведението на Хераклит, а каза, че и той самият се чувства по подобен начин — колкото повече остарява, толкова повече му се иска да мучи и да се храни с разни треви.

Аз се засмях:

— Разказът ти е интересен и никога не съм чувал нищо по-забавно за великия цар. Възможно е, ако живеех по-близо до него, да бих искал да се сприятелим, но аз се обличам с кожи на диви животни и мога да живея само тук, в родните сикански гори.

Ксенодот поглади отново брадата си и отвърна многозначително:

— Струва ми се, че се разбираме. Хайде, привършвай колкото се може по-бързо с тиренския търговец и след това искам да ме отведеш в дома си. Извини ме, че съм тъй безогледен, но много ми се иска да се запозная с вожда на сиканите и да продължим беседата.

Но аз поклатих глава:

— Ако пипнеш окадените камъни на сиканското огнище, можеш да спечелиш гостоприемството им завинаги. Виж, сиканите не са привикнали да се показват пред чуждоземци, освен по време на война, но дори и тогава вождовете им носят дървени маски, а воините боядисват лицата си до неузнаваемост.

— А ловки ли са воините им? Колко са сиканските племена? Какви са оръжията им? — попита с новоразпален интерес Ксенодот.

Наясно бях, че сиканите не ме изпускат из очи, прикрити зад стволовете на дърветата, и затова заговорих с по-висок глас, като същевременно опитвах тежината на торбите със сол:

— Из равнините не са особено добри, тъй като изпитват страх от коне и кучета. Но когато са в собствените си гори, с техните воини не може да се сравнява никой. Остриетата на стрелите им са от кремък, а дървените им копия са закалени в огън. От всички метали ценят най-много желязото и умеят да го коват, когато го имат.

За да онагледя думите си, аз отворих един от чувалите със сол и измъкнах от него етруски нож и лъскава секира. Щом ги вдигнах, долових откъм гората шумолене. Ксенодот се огледа учудено наоколо, а тиренецът хвана слугите си за ушите и ги накара да легнат по очи на земята, за да не гледат какво става. После той с готовност заразвързва и другите чували и взе да вади оттам всякакви железни сечива. Седнахме на земята и започнахме да се пазарим, докато накрая тиренецът не каза жално:

— Вярвах, че са настъпили по-добри времена и че продажбите ще вървят по-лесно с помощта на хора, дето знаят да говорят. Но сега се убедих, че по-рано, когато изобщо не се срещах със сиканите, сделките ставаха по-лесно. Те просто оставяха товара си за размяна.

Ксенодот загуби търпение и като разклати кесията си, попита:

— Колко струват всички тези вещи? Купувам ги и ще ги подаря на сиканите, за да приключим по-бързо.

Разсърдих се на глупостта му, дръпнах от ръцете му кесията и произнесох сурово:

— По-добре се разходи с търговеца под ръка и не забравяйте да вземете и слугите и робите си. Послушайте птиците, погледайте гората и се върнете след пладне. Може би тогава ще си научил малко повече за сиканите.

Ксенодот се разкрещя и дори ме нарече крадец, но търговецът го хвана под ръка и го повлече настрани. Щом се скриха от очите ми, наизскачаха сиканите. Освен хората, които бяха дошли с мен, сега имаше и от други племена. Някои затанцуваха около мен радостния танц на слънцето. Други се разтичаха да донесат стоката си, за да си разменят колкото се може повече вещи с търговеца. Към пладне до реката лежеше огромна купчина от неща, донесени с невероятна бързина. Прясно убит дивеч и улов на риба, кожи и пера. Имаше дори един току-що убит елен… Никой не докосваше желаните метални сечива, тъй като сиканите смятаха, че донесената от тях стока ще се стори недостатъчна на търговеца. Тиренецът трябваше сам да подбере каквото сметнеше за нужно, да остави толкова железни предмети, колкото той сметнеше за нужно, да прибере останалите и да продължи пътя си.

Опитах се да привлека вниманието на сиканите към златните монети, които подрънкваха в кесията на Ксенодот, но очите им не се откъсваха от металните сечива и оръжия, сложени на тревата. За себе си избрах един бръснач с формата на полумесец — етруска изработка. Реших, че ще ми е необходим, щом настъпи времето да добия изряден вид.

Когато Ксенодот се върна, тревата наоколо беше съвсем отъпкана, а до огъня лежеше стоката на сиканите. Сега той се увери, че наистина мога да призова, ако е нужно, сто и дори хиляда местни жители и макар никой да не знаеше колко са те на брой, щом станеше нужда, всяко дърво се превръщаше във въоръжен сикан.

— Сиканите смятат всички останали сицилийци за свои врагове — разказвах аз и наблюдавах скришом въздействието на думите си върху чуждоземеца. — Сиканите ненавиждат и гърците, макар славата на Херакъл да живее в легендите им. Те го наричат Еркле и тачат паметта му, но без да му принасят жертви.

Оставих му време да обмисли спокойно всичко, което чу от мен, и му върнах златото.

— Преброих парите ти. Осемдесет и три златни и сребърни монети от гръцките градове. Мед явно не си свикнал да носиш със себе си, значи дори като роб си прекалено знатен. Скрий кесията си, тъй като няма да ме купиш. Просто ще ти подаря знанията си за сиканите. Мисля, че това няма да им навреди. А от златните монети те сигурно биха направили женски украшения. Смятат ги за точно толкова ценни, колкото лъскавите пера и шарените камъчета или раковините.

Видях как Ксенодот се бори да преодолее вроденото си йонийско скъперничество, но в края на краищата щедростта, разпространена в двора на персийския цар, надделя и ето че той тикна в ръцете ми кесията и помоли:

— Вземи парите и ме спомняй с добро. Приеми ги като дар от височайшия повелител.

Отвърнах му, че ще приема подаръка, за да не го обидя, но ще го направя по-късно, иначе сега би ми се наложило да го поделя със съплеменниците си. От тиренеца взех няколко железни сечива, достатъчно сол, цветни тъкани и още някои неща.

Търговецът направи списък на нещата, които беше получил от сиканите, скри всичко в тайник под корените на едно дърво и внимателно покри земята с мъх и борова кора. След това постави на мястото на тайника ясен знак, за да може да го намери, когато се върне. Тиренецът познаваше достатъчно добре сиканите и знаеше, че никой няма да припари до скривалището му. След това той заповяда на слугите си да сварят всичкото месо, донесено от племената. За целта използваха голям железен котел, който беше особено ценен в очите на сиканите. След като месото се свари, то бе старателно осолено и провесено по боровите клонки около тайника. Част от месото тиренецът принесе в жертва на боговете си, а друга част подели с хората си. За да се разнообразят, търговецът и другарите му решиха отново да се разходят след вечерята. Този път взеха оръжието си, тъй като беше време за водопой и търговецът знаеше добре, че диви зверове дебнат сърните, които идваха да се напият от реката. Подобно на всеки градски жител Ксенодот се страхуваше да тръгне с тях, защото се боеше от мрака на гората. Тиренецът обаче го успокои, като му показа амулетите по врата и китките си. Най-забележителен от тях беше бронзово морско конче, позеленяло от времето, което той носеше на китката си. Щом го видях, аз почувствах, че пребледнявам и целият се разтреперих.

След като хората на търговеца се отдалечиха, направих знак на сиканите и те се появиха с безшумни стъпки от гората. Наядоха се до насита с осоленото месо и след това разпределиха справедливо помежду си стоките на тиренеца. Жрецът на племето, при което живеех, също беше тук, но той не ламтеше за стока, знаейки, че и без това хората ще му дадат всичко, от което има нужда. Бе дошъл от чисто любопитство, просто за да разгледа предметите.

Обърнах се към него с думите:

— Онзи чужденец, който дойде заедно с търговеца, не желае никому злото и аз го смятам за свой приятел. Затова те моля да го следите и да го пазите да не му се случи нещо лошо. Той е доста сведущ, стига да се намира в родната си страна, но тук, в гората, може някоя змия да го ухапе отзад, щом се отклони от пътеката по нужда.

Жрецът кимна и каза:

— Твоята кръв е моя кръв!

По думите му разбрах, че невидими очи ще следят Ксенодот по време на странстванията му из сицилийските гори и ще го предпазват от опасности.

Сиканите си тръгнаха също толкова безшумно, както бяха дошли, а аз продължавах да седя край останките на тлеещия огън. Вечерта обещаваше да бъде доста хладна. Наблюдавах как от време на време по водната повърхност на реката пред мен се образуваха кръгове от скоковете на рибите. Дочух гукане на диви гугутки, а след известно време и шум от птичи крила. Вдигнах глава и видях, че над главата ми прелита цяло ято от птиците на Афродита. Това беше добър знак и сега бях сигурен, че съм отново под защитата и на девствената бързонога богиня, и на златокъдрата й съперница. Сърцето ми заби силно, защото ми се стори, че в този благословен миг усетих и докосването на нечии тънки пръсти по рамото ми. Тъй сладостно можеше да ме докосва само моят дух покровител, който явно не можеше да се яви сега пред мен — бях прекалено свързан със земята, но все пак и той ми напомняше за себе си. Никога в живота си не бях изживявал по-възхитителен миг!

[1] Неголям остров в Егейско море. Според мита Латона ражда тук близнаците Аполон и Артемида. — Б.пр. ↑

[2] На североизточното крайбрежие на Атика, близо до селището Маратон, атинската войска разгромява персийската армия през 490 г. пр.Хр. Описанието на битката е дадено в „История“ на Херодот. — Б.пр. ↑

4.

В далечината дочух гласове. Явно беше, че тиренецът и спътниците му се връщат от гората. Притурих борови клонки, за да се разгори отново огънят, докато птиците на родената от вълните гукаха все по-силно и по-силно. Това предвещаваше наистина студена нощ, най-доброто време да прегърнеш любимото си същество и да прекараш нощта в неразделна прегръдка. Осъзнах, че съм се задържал прекалено дълго във владенията на сиканите, прекалено дълго бях черпил от мъдростта им, прекалено много бях размишлявал над съдбата си, за съдбата на Микон и за всичко печално, с което се бях сблъскал в живота си.

Макар и с вълнен плащ, Ксенодот трепереше от студ и когато седна до огъня, той протегна ръце напред, за да ги стопли. Първото нещо, което тиренецът стори, беше да провери дали железният котел е на мястото си. Търговецът знаеше, че за сиканите това е най-ценната вещ на света. Те биха го взели с радост със себе си, а във време на опасност биха го разтопили и изковали от него мечове и върхове на стрели и копия. Но обичаите на сиканите им забраняваха да си присвояват чужди неща, тъй че котелът си седеше на мястото недокоснат. Тиренецът напразно се бе обезпокоил за собствеността си.

— Откъде взимаш солта и въобще откъде идваш? — попитах го аз, за да убия времето и за да не показвам, че искам да продължа разговора си с Ксенодот. Изчаквах той да ме заговори пръв.

Тиренецът сви рамене:

— Аз съм от север, отвъд морето, и ще си тръгна, когато повее южният вятър, който ще ме отведе направо към родните ми земи, а не към някой гръцки пристан на Италия, където ще се наложи да плащам налог. Разбира се, и самите гърци добиват сол в Сицилия, но моята е на доста по-изгодна цена.

Аз извадих от пазвата си черното морско конче, което ми бе изпратил Ларс Алсир преди отплаването от Химера, показах го на тиренеца и попитах:

— Знаеш ли какво е това?

Той свирна смаяно с уста, сякаш призоваваше вятъра, вдигна дясната си ръка нагоре, а лявата си длан сложи на челото си и отвърна с въпрос:

— Откъде би могъл ти, някакъв си сикан, да имаш такъв свещен предмет?

После поиска разрешение да подържи кончето в ръцете си и аз му го дадох. Той погали с пръсти гладката повърхност на статуетката и ме попита за колко бих могъл да му я продам.

— Не, не — отвърнах аз, — ти сам знаеш много добре, че такива вещи не се продават. Но в името на свещения кон разкажи ми кой си и откъде си!

— Искаш да ми бъдеш съперник? — попита той.

Но подобна мисъл му се стори нелепа и той се разсмя на глас. Къде се е чуло и видяло сикан да стане търговец и да плава по море! Сиканите дялкаха малки лодки от стволовете на дървета или пък връзваха прости салове от тръстика.

— Снабдявам се със сол от устието на една от големите тиренски реки — каза търговецът. — В нашата земя, земята на етруските, има две големи реки. Тази, за която ти говоря, тече на юг. Солта съхне на брега на морето, а по-нагоре по течението на реката е основаният от нас град Рим. Оттам започва соленият път, който пресича земята на етруските.

— Казваш, че този град е разположен на реката? — любопитството ми се беше разгоряло до немай-къде и аз си спомних за върбовия лист, който падна пред мен в извора.

— Да, той беше някога наш град и тъкмо ние сме строили знаменития мост, който пресича реката. Но сега Рим е населен с други народи и преди двадесет години оттам беше изгонен последният етруски цар, чийто род произлизаше от просветената Тарквиния[1]. Много хора, които се славят с лошо име, и дори престъпници се заселват в Рим и намират там убежище. Обичаите на гражданите в него са жестоки, нравите им са сурови, но всичките си знания за боговете римляните са получили от времената, когато все още управляваха наши царе.

— Защо не се опитате да си върнете града? — попитах аз.

Тиренецът поклати глава.

— Ти не познаваш страната ми. При нас градовете сами избират господарите си, били те тирани или справедливи властници. Във вътрешните ни владения все още управляват лукумоните, а последният от древните царе на Рим, Тарквиний[2], не произлизаше от рода на лукумони. Когато стана ясно, че никой не гори от желание да вземе в ръцете си съдбините на града, властта бе завзета от царя на етруските Ларс Порсена. Той завоюва Рим, а след това се отказа от него, тъй като му омръзнаха постоянните заговори против живота му.

— Явно е, че не обичаш Рим — убедих се аз.

— Аз съм странстващ търговец и продавам сол, която купувам от римски посредници, собственици на солници от устието на реката — отвърна тиренецът. — Търговецът не обича нищо и не мрази нищо. Главното за търговеца е да има печалба. Но римляните не са деца на морския кон, те са рожби на вълчицата.

Усетих как ми настръхнаха косите при думите му. Спомних си за вълчето, което бе разкъсано от котката на Арсиное.

— Какво имаш предвид? — попитах.

— Съществува предание — отвърна той, — че Рим е основан от двама братя близнаци. Майка им била весталка, пазеща свещения огън в един от малките градове близо до извора на реката. Тя твърдяла, че е била обладана от бога на войната, когото срещнала, докато черпела вода от извора на реката. Лукумонът на града заповядал двете деца да бъдат сложени във върбова кошница и да бъдат пуснати по течението на реката. Кошницата плавала, докато не стигнала до подножието на една планина, където спряла, заклещена на брега. Там двете деца били намерени от вълчица, която ги занесла в леговището си и ги откърмила заедно със собствените си вълчета. Ако това наистина е така, то много е вероятно весталката наистина да е заченала от бога на войната. Но когато момчетата пораснали, те се сбили и единият от братята убил другия. Този, който останал жив, също не живял щастливо. Той пък бил убит от жителите на същия град, който двамата братя по-рано основали.

Етруските навлезли в града и въвели ред — продължи тиренецът, — но не се намерил лукумон, който да желаел да застане начело на жестокия Рим. Ето защо този град е бил управляван винаги от царе, които се подчинявали на тарквинските лукумони.

Разказът му ме потресе, но аз не промених решението си. Предзнаменованията, които бях получил, не трябваше да се тълкуват двойнствено. Върбовият лист означаваше река, вълчето — град Рим, а птиците — път на север. Именно натам трябваше да потегля с близките си хора и явно беше, че няма защо да се страхувам от града, който приютяваше всякакви престъпници.

Ксенодот се вслушваше нетърпеливо в разговора ни и най-накрая не издържа и произнесе:

— За какво беседвате толкова развълнувано? Може би съм ти станал вече скучен, многознайни сикане?

— Търговецът ми разказа за града си, макар тиренците обикновено да си държат езика зад зъбите — отвърнах аз. — Ако искаш, можем да продължим разговора си на гръцки.

Тиренецът неохотно изсумтя:

— Едва ли бих бил толкова разговорлив, ако не ми беше показал свещения морски кон.

Той стана, зави се с плаща си и се оттегли намръщен да спи. Слугите последваха примера му и ние с Ксенодот останахме сами.

— Имам жена и две деца, но бях осенен от знамение и трябва да потеглям от горите на сиканите — казах аз.

— Тръгни с мен! — предложи ми Ксенодот — Скоро ще отплавам отново обратно за Йония заедно със Скит. Великият цар на персите ще те вземе в свитата си, тъй като ти си водач в сиканско племе. Когато се научиш да говориш персийски и приемеш местните обичаи, той може да те направи цар на сиканите.

— Знамението ме зове на север, а не на изток, тъй че няма никакъв смисъл да ме придумваш. Но ако обещаеш да ме покровителстваш, докато сме в Сицилия, ще ти разкажа всичко, което знам за сиканите и за Ерикс, а повярвай ми, то съвсем не е малко.

Отначало той изобщо не ме разбра и уверяваше, че съм луд и че не умея да се възползвам от блестящата възможност, която едва ли щеше да ми се падне втори път в живота. Но аз настоях на своето и в края на краищата се уговорихме Ксенодот да тръгне с тиренеца, който имаше да продава още много стока, към владенията на други сикански племена, за да може да се запознае колкото се може по-добре със земите им, да отбележи на картата реките, изворите и местата за търговия, както и планините и хълмовете, тъй като път из гората нямаше, а картата би помогнала много на бъдещите пътници. За свещените скали и дървета на сиканите обаче не споменах нито дума.

Договорихме се, щом тиренецът продаде всичката си стока, аз да дойда със семейството си на същото място, където бяхме седнали — до реката, под боровите дървета, и да се срещна отново с Ксенодот. Той се учуди на думите ми и предложи да определим ден и час на срещата си. Ето защо ми се наложи пак да го убеждавам надълго и нашироко, че ще знам по-отрано кога ще се върнат, тъй като сиканите ще ме уведомят.

Когато се върнах в пещерата, още отдалече дочух веселия смях на Хиулс и Мисме. Те не умееха да играят тихо и по това никак не приличаха на сикански деца. Според навика на сиканите влязох, без да поздравя, седнах до огнището и докоснах с ръка горещите му камъни. Децата изтичаха при мен и седнаха на коленете ми. Мургавото лице на Ханна светна от радост. Но незнайно защо Арсиное изглеждаше сърдита. Тя каза на децата да излязат навън да играят, след което ме попита къде съм се запилял, без да я осведомя.

— Трябва да поговоря с теб насаме, Турмс — прибави тя и даде знак на Ханна също да се махне.

Опитах се да я прегърна, но тя рязко се отдръпна.

— Турмс, търпението ми се изчерпа. — Нима ти не страдаш като мен, не виждаш ли, че децата ни се превръщат в диваци, които не познават нищо друго, освен сиканските обичаи? Няма да усетим кога Хиулс ще порасне и ще трябва да го изучим в някой приличен град. Все ми е едно накъде ще вървим, само и само да можем отново да дишаме градски въздух, да ходим по настлани улици, да купуваме храната си от търговци и да се мием с топла вода. Не искам нищо повече. Турмс, годините, които прекарах с теб, ме направиха непридирчива, но помисли за децата си! — Тя говореше бързо и не ми даваше възможност да кажа нито дума, а в гласа й усещах негодувание. Привлякох я отново към себе си, но тя се отдръпна и възкликна: — Само това искаш от мен и не се интересуваш дали лежа на меко ложе или върху горски мъх! Омръзнаха ми навиците ти, Турмс, и ти няма да се докоснеш до мен, докато не решиш как да се махнем оттук. Побързай, негодни мъжо, иначе ще тръгна с първия срещнат търговец и ще взема и децата със себе си. Мисля, че все още бих могла да се харесам на някой мъж, макар ти да направи всичко, за да погубиш красотата и здравето ми.

Тя млъкна за миг, за да си поеме въздух и аз се вгледах внимателно в лицето й. Никога по-рано не я бях виждал такава и ми се отщя да я прегръщам. В очите й гореше зъл огън, бузите й бяха на червени петна, черните кичури на косата й се извиваха по раменете й като змии… Дори помислих за миг, че пред очите ми е обликът на самата Горгона и аз закрих със стон очите си.

Арсиное реши, че мълча, защото мисля как да я накарам да остане при сиканите. Тя тропна с крак и извика:

— Само от страх седиш в тези гори! Ах, защо не повярвах на Дорией навремето! Сега щях да съм царица на Сегеста и върховна жрица на Ерикс. Как можах да се влюбя в теб?! Къде ми бяха очите?! Добре че поне ми беше останал малко ум в главата и си позволявах някои удоволствия… — Тук тя се стресна, защото осъзна, че беше казала прекалено много, и поясни: — Имам предвид, че богинята ми се яви в съня ми и ми каза, че отново има нужда от тялото ми, както тогава, в Ерикс. Ако тя се е смилила над мен, защо трябва да се крия от хората? — Арсиное реши да се сдобри с мен, приближи се и ме прегърна. — Турмс, Турмс — каза тя, — помниш ли, че ти спасих живота, когато Дорией искаше да те убие?

Бях се научил вече да послъгвам Арсиное и успях да скрия истинските си чувства, макар в главата си да усещах бучене и да ми се струваше, че някаква пелена бе паднала от очите ми и чак сега осъзнах що за човек е някогашната жрица. Казах лицемерно:

— Щом ти се е явила богинята, това е добър знак и след няколко дни ще можем да си тръгнем оттук. Вече всичко е уговорено. Жалко само, че не ми позволи да споделя радостта си с теб. Толкова се надявах да те утеша с приготовленията за заминаване.

Тя не ми повярва веднага, но когато й разказах за тиренеца и Ксенодот, се разплака от щастие, притисна се нежно към мен и започна да ме целува. Помоли ме да я прегърна и аз и когато след време се отдръпна от мен, за първи път не се оплака от тръстиковата ни постеля. С полупритворени очи тя зашепна:

— Турмс, о, Турмс, като любовник ти си равен на боговете и няма друг по-красив от теб! — Подпря се лениво на лакът, погали ме по гърба и добави: — Ако разбирам правилно, Ксенодот ти е предложил да го съпроводиш до двора на великия цар. Това ще ни даде възможност да пътуваме през много прекрасни градове и ти ще получаваш щедри дарове, предназначени за сиканите. Колкото до мен, аз бих могла да ти създам приятели сред царедворците. Защо избра точно Рим, за който не знаеш почти нищо?

— Арсиное, преди малко говореше, че който и да е град би бил подходящ за теб. Според мен ти самата не знаеш какво искаш! — Станах, протегнах се, излязох от пещерата и извиках: — Хиулс, Хиулс!

Момченцето се втурна към мен ловко и бързо като катеричка или като сикан, докосна коляното ми и се загледа в очите ми. Разгледах го на ярката дневна светлина, обходих с поглед извънредно силното му за петгодишно момченце тяло и леко мрачните черти на лицето му, с дебели вежди и рязко очертана уста. Разбирах, че няма смисъл да търся повече доказателства — в жилите му течеше кръвта на хераклидите. Очите му напомняха тъй много на очите на Дорией.

Не изпитвах ненавист към детето, та нима е възможно да се мрази дете? Не се сърдех и на Арсиное — разбирах, че тя в същността си е такава и нищо не може да я промени. Корях се единствено за собствената си глупост и за това, че не бях проумял нещата по-рано. Мъдрата Танаквил бе схванала веднага всичко, а сиканите завикаха „Еркле, Еркле!“ веднага щом видяха момченцето. Но любовта заслепява човека и той не може да види нищо дори и при ярка дневна светлина.

Бях съвършено спокоен, когато влязох в пещерата, държейки Хиулс за ръка. Седнах до Арсиное и целунах нежно сина й. Тя взе отново да възхвалява красотите на Суза и благодатта, която ни очаква там. Аз взех детето на коленете си, погалих го по гъстата кестенява коса и казах с престорено равнодушен глас:

— Хиулс е син на Дорией и Дорией искаше да ме убие, за да добие права над сина си и над теб.

Арсиное не осъзна веднага думите ми и още известно време продължи да разсъждава за бъдещия си живот в Суза и как ще осигури блестящо бъдеще за децата си. Но изведнъж тя замълча и сложи ръка на устните си. Най-накрая смисълът на думите ми бе достигнал до нея — тя тъй рядко се вслушваше в мен.

Арсиное явно се уплаши, че ще я ударя, но аз само се разсмях, което я удиви още повече. Имаше ли смисъл да се сърдя и да се разправям, щом и без това нямаше да мога да променя нещата? Арсиное взе детето в ръцете си, като че ли искаше да го защити, и каза:

— Ах, Турмс, имаш ужасния навик да разваляш всичко. Разбира се, че Хиулс е син на Дорией, макар и самата аз да не бях сигурна в това, докато не видях на хълбока му рождения знак на хераклидите. Уплаших се, че ще се разгневиш, ако узнаеш истината, и затова не я споделих с теб. Знаех, че с време сам ще я отгатнеш. Вярно е, излъгах те, но за твое добро — да не се ядосваш и да не се инатиш напразно.

Относно това кой от двама ни беше по-инатлив, бях на съвсем друго мнение, но си замълчах, а просто извадих ножа си, дадох го на Хиулс и казах:

— Това е за теб, момче. Ти скоро ще бъдеш мъж и трябва да бъдеш достоен за рода си. Всичко, каквото трябва да знае едно момче на твоята възраст, вече си научил от мен. Оставям ти дар и собствения си щит и меча си, защото изхвърлих щита и меча на баща ти в морето като жертва на боговете. Никога не забравяй, че в жилите ти тече кръвта на Херакъл и кръвта на богинята на Ерикс. Ти произлизаш от боговете, Хиулс! Не се съмнявай: след като заминем, сиканите ще намерят някой питагореец да те изучи, та те чакат от теб велики подвизи!

Арсиное възкликна:

— Ти си полудял! Нима ще оставиш единствения си син при диваците?!

Тя започна да ме скубе и да ме дращи, докато не вдигнах един плосък камък от ъгъла на пещерата и не извадих изпод него щита си. Момченцето се бе изплашило от виковете на майка си, но се успокои веднага щом му дадох щита. Малките му ръчички поеха сръчно и меча за дръжката му. Аз не можех да се въздържа да не се усмихна — жестовете му ми напомняха тъй много за Дорией.

Когато Арсиное разбра, че решението ми е окончателно, тя падна на земята и се разрида. Сълзите й бяха искрени, тъй като тя обичаше сина си, както вълчица обича вълчетата си. Женското начало у нея беше много силно и тя винаги се водеше от чувството си.

Тъгата й смекчи сърцето ми, аз седнах до нея и погалих черните дълги кичури.

— Арсиное — казах, — не от ненавист оставям Хиулс тук. Повярвай ми! Само да можех, бих го взел с нас, дори в името на приятелството ми към Дорией! Аз не му се сърдя и не бих могъл да устоя на желанието ти, прекрасна Арсиное!

Тя въздъхна и се заслуша в думите ми.

— Виж — продължих аз, — мястото на Хиулс е тук, в тези гори, защото той е син на Дорией, а значи властелин на Ерикс. Сиканите го наричат Еркле и се усмихват бащински, щом го видят. Те дори няма да го пуснат да тръгне с нас, по-скоро биха убили и теб, и мен, но Хиулс да остане при тях. Ако искаш, можеш да се задържиш тук със сина си.

Арсиное въздъхна отново и каза бързо:

— Не, не, нищо не може да ме застави да остана повече в тези гори!

За да я успокоя, аз казах:

— Ще поговоря за Хиулс с Ксенодот. Той ще разкаже на великия цар, че сред сиканите расте цар, потомък на Херакъл. Възможно е да дойде ден и твоят син да царува не само в сиканските гори, но и над цяла Сицилия. Персийският цар ще го въздигне. Много е вероятно още докато сме живи, Дарий да стане владетел на целия свят.

Тази мисъл се понрави извънредно много на Арсиное, очите й заблестяха, тя плесна с ръце и каза:

— Ти разсъждаваш доста по-мъдро от Дорией, който си остана чужд на сиканите и никой не го обичаше освен Танаквил.

— Значи съдбата на Хиулс е решена — рекох с тежко сърце. — Нека да поговорим сега и за Мисме. Помня как се усмихна, когато я нарекох така. Не ти ли напомниха тогава първите две букви от името й за първите две букви от името на Микон? Струва ми се, че още тогава се догаждах за истината и затова дадох на момиченцето такова име.

Арсиное се опита да изглежда учудена, но аз я хванах и я разтърсих, след което продължих:

— Времето на лъжите отмина. Мисме е дъщеря на Микон. Ти си спала много пъти с лечителя, още по време на бягството ни от Ерикс обратно в Химера, когато той не беше на себе си. Именно заради теб Микон се пропи, а ти си играеше с него, както котката си играе с мишка. Искаше да пробваш колко си привлекателна. Микон изпитваше ужасен срам от всичко това и не можеше да ме гледа в очите. Признай, Арсиное, че беше точно така. Или може би сега трябва да извикам и Мисме, за да ти покажа кръгличките й бузи — също като страните на Микон, и пълните й устни — също като устните му?

Арсиное изпадна в ярост. Тя започна да се бие с юмруци по коленете и да вика:

— О, поне да беше наследила очите ми! Но богинята е немилостива към мен. Мисме прилича изцяло на Микон! И фигурката й е ниска и набита. Но все пак може би като поотрасне, ще се източи, ще стане по-стройна. Е добре, Турмс, признавам всичко, но вината за това, което се случи, е твоя, изцяло твоя. Ти ме оставяше толкова пъти сама по цели дни и никакъв те нямаше, а Микон беше винаги при мен. Той ме обичаше толкова много, че аз не можех да му се противопоставя. Дори повече — искаше ми се да го утеша… Но бях извънредно учудена, когато заченах от него. Тук отново имаш вина ти, Турмс! Отведе ме толкова бързо от Сегеста направо при варварите, че нямах време да взема сребърната си предпазна халка и я оставих в двореца на кучешкия цар. — Тя ме погледна, видя, че не се сърдя, и продължи да нарежда: — Микон често се хвалеше с приключението си на златния кораб на Астарта из Източното море, а всичко това ме дразнеше и аз реших да му покажа какво може да преживее мъж в моите обятия — в обятията на жрица на Афродита. Той бе уверен в чара си, тъй като някога Аура припадаше само от докосването му. Но явно е, че всяко докосване на мъж е действало така на онова нещастно момиче. Не, Микон не можеше да се сравнява с теб, Турмс, макар и той да умееше някои неща.

— Не се и съмнявам — отвърнах аз и усетих, че търпението ми се изчерпва. — Разбирам всичко и прощавам, още повече че бащите на тези деца са мъртъвци, но едно не мога да разбера — как така се е случило, че аз самият не станах баща? Нима съм безплоден? Толкова често сме се наслаждавали на телата си, но все чуждо семе се е захващало в теб!

Арсиное поразмисли, после каза:

— Знаеш ли, ти май наистина си безплоден. Но няма защо да се огорчаваш толкова. Ти си необикновен човек, Турмс, и на теб не са ти нужни деца. Освен това много мъже биха ти завидели, защото можеш да си легнеш, с която си искаш жена, без да се страхуваш от последствията. Може би за това е виновна мълнията, за която си ми разказвал, или може би си имал възпаление, когато си бил малък и не го помниш. Но не е изключено това да е просто шега на богинята, която копнее за любовни ласки, но не обича да ражда деца.

Никога по-рано не бях и помислял, че мога да разговарям на подобни теми с Арсиное, и то съвсем спокойно, без помен от гняв или раздразнение. Явно беше, че бях помъдрял по време на прекараните години сред сиканите.

Но ето че още едно от подозренията ми се потвърди и аз узнах, че и Мисме не е мое дете. Мисълта за това ме накара да се почувствам гол и беззащитен. А всеки човек, сигурен съм, всеки човек трябва да се научи да намира опора в самия себе си. Не че това е лесно — напротив, много по-лесно е да народиш деца, за да поемат те отговорността да търсят смисъла на живота, а ти да си седиш и да си почиваш.

Усетих, че душата ми е завладяна от пустота, и се оттеглих отново в усамотение за няколко дни. Нямах намерение да търся и да чакам предсказания, исках просто да се вслушам в себе си. Измъчвах се от съмнения и не вярвах, че някога съм бил способен да предизвикам буря. Явно беше, че всички странни събития са били просто съвпадения или пък може би по-рано просто съм имал предчувствие за приближаване на буря. Когато започвах да танцувам, просто карах другите да вярват, че притежавам свръхестествени способности. Помня как земята въздишаше, как над Сицилия се понесоха огнени облаци, когато приближихме за първи път тази земя, но това не беше знак за мен, а за Дорией, тъй като се приближавахме към неговите владения. Когато той издъхна, земята отново затрепери и това беше пак в негова чест. Дорией беше заченал син.

Аз обаче си оставах сам и не знаех накъде отивам. Бях нещастен и сърцето ми леденееше от скръб. Бях безплоден като камък и любовта ми носеше само страдания.

Когато човек е обхванат от подобни съмнения, те пронизват душата му като остър нож. Това е присъща несигурност на плътта и никакъв разум не може да я изцели, болестта може да убие човека, също както уби и Микон, но ако премине, следите не са дълбоки.

Ти, непознати, който и да си, на мен подобен, когато някой ден дойдеш, пази се най-много от капаните на съмнението, защото те са най-опасни за завърналия се. Отдай се на самота, ако те застрашава нещо подобно, не слушай другите, а слушай само собствения си глас. Вярвай в собствените си сили, а не в това, което си научил от другите.

Най-добрият лек против съмнението е здравият сън. Но сънят често бяга, ако душата се измъчва от съмнения. Ето защо избягай и ти надалече, отдай се на пост, лишения и самота, докато не се научиш пак да спиш и докато не оздравееш напълно. Ако и това не помогне, яж тогава от тревата на безсмъртието, докато земята не стане като прозрачна и съумееш да прозреш през действителността, за да осъзнаеш колко е измамна. Но тревата на безсмъртието е като свещената напитка на сиканите — отровна. Доколкото знам, всички народи през всички времена са познавали тази трева и ще я познават в някакъв вид и в бъдеще, поне магьосниците и жреците ще я познават.

Ако тревата на безсмъртието предизвика видения у теб, винаги помни, че не всичко е истина, и се старай да подбираш това, което има смисъл за теб. Всеки зъл дух си има пазач. Той би дошъл да си прибере звяра, ако се научиш да го викаш. Пазачът е тъмен и непознат, но не се страхувай от него. Трябва да му се подчиняваш, щом веднъж си го повикал. Ако пък съумееш да извикаш при себе си светли духове, радвай им се, защото това е единствената благодарност, която чакат от теб, но не бъди прекалено зависим и от тях. По-скоро те трябва да бъдат твои слуги, а не ти — техен. Твоят дух пазител е свързан с теб дори и против волята ти.

Като те съветвам тъй, непознати, предупреждавам и себе си в теб, ако все още не си разбрал кой си и ако се познаеш едва когато влезеш в гробницата ми с изрисувани стени, едва когато вземеш в ръце пръстената чаша с вечните камъчета на живота ми. Погледни към стената тогава, непознати, погледни към стената и виж как радостно ти подавам яйцето на безсмъртието с невидимите си пръсти, докато почивам на тройно застлана постеля. Тогава съмнението ще те напусне.

[1] Етруски град от първото хилядолетие преди Христа, разположен на север от Рим. — Б.пр. ↑

[2] Тарквиний Горди — съгласно римското предание, последният цар на древен Рим. Прокуден в изгнание през 509 г. пр.Хр. — Б.пр. ↑

5.

Когато се връщах от планината, събирах по пътя си разни неща — ножове, наконечници за копия, украшения, за да ги предам чрез Ксенодот в дар на великия цар. Взимах всичко това без затруднения от сиканите, които не бяха привързани към вещите. Те разбираха, че щом ги взимам, значи имам нужда от тях.

Луната се виждаше и през деня, бял полукръг на яркосиньото небе, сякаш самата Артемида ме гледаше благосклонно и одобряваше действията ми. Вечерта заведох Хиулс при свещения камък на сиканите. Бях станал по-прозорлив и знаех, че те ме чакат.

Наистина там се бяха събрали дванадесет стари мъже. Всички носеха страховити дървени маски. По кожите, с които бяха облечени, различих, че са представители на няколко различни сикански племена, все жреци, вождове или старейшини. Те не ми проговориха и дори жрецът от моето племе остана безмълвен. Вместо това ми направиха знак да се съблека и ми надянаха кожа на елен. На главата ми сложиха рогата маска. Намазаха с мас свещения камък и поставиха отгоре му Хиулс. Дадоха на момченцето да яде сладки горски плодове, за да се чувства добре. Жрецът на племето ми връчи дървена чаша и ми направи знак да пийна малко от свещеното питие. След това всеки от тях пи по няколко глътки от същата чаша. Когато всички бяхме пили от питието, започнахме да обикаляме в кръг около камъка, на който беше Хиулс. След като питието започна да ни влияе, взехме да надаваме животински крясъци, всеки викаше като звяра, който представляваше, и почнахме да тичаме, да ритаме и да скачаме около камъка. Всичко това забавляваше Хиулс и той пляскаше весело с ръце. След това изведнъж забуха като бухал и аз видях как сиканите сметнаха това за извънредно добър знак. Докато танцувах, изпаднал в транс и ми се струваше отново, че мога да виждам много навътре в гората и дори през камъните, забелязах, че към кръга ни се приближаваха много горски животни и зверове. Те дори влизаха в кръга ни за малко и после пак изчезваха обратно в гората. Един глиган с огромни бивници изскочи от храстите и имаше много напорист вид, но никой не му попречи да влезе в кръга ни, ала скоро и той се скри пак в гората. Най-накрая от гъсталаците се появи сърна, приближи се до камъка с леки стъпки, подуши Хиулс, после с няколко скока стигна пак в храсталаците и скоро изчезна от погледите ни. Изведнъж Хиулс се успокои и сиканите прекратиха танца си. Запалиха огън в нарочен съд с въглени, който бяха донесли със себе си.

Не мога да си обясня как сиканите успяха да привлекат толкова много животни по време на танца. Може би камъкът беше намазан с нещо, което привличаше горските твари или пък сиканите в гората, които ни припяваха и биеха барабаните си, бяха хванали предварително всички тези животни и ги пускаха по време на танца. Възможно е всички животни да бяха само сенки, предизвикани от свещеното питие и тайнството на ритуалния танц. Но ако беше така, не мога да си обясня защо и Хиулс беше видял всички тези животни и разказваше за тях по-късно, както и за това, че единствено грухтенето на дивата свиня го беше изплашило малко.

Когато всички насядахме около огъня, сиканите помогнаха на Хиулс да слезе от камъка, окичиха на врата му огърлици от зъбите на различни горски животни и завързаха на китките му и на глезените му разноцветни кожени ленти. Всеки от старите мъже поряза ръката си с кремъчен нож и даде на Хиулс да всмукне малко от кръвта му. Дадоха ми знак, че и аз трябва да постъпя по този начин. Когато Хиулс пи и от моята кръв, всички мъже заликуваха и започнаха да се смеят радостно и да пръскат лицето на Хиулс с кръвта си.

След като всичко това привърши, всеки от мъжете взе по една главня от огъня и всички с изключените на жреца на моето племе си тръгнаха, без да кажат нито дума. Тръгнахме си и ние с жреца. Хиулс вървеше между нас, а в ръцете си държахме по една главня от огъня. Когато смолистото дърво догоря, ние хвърлихме главните. Жрецът махна маската си и я окачи на ръката си. Аз също свалих от лицето си рогатата маска на елен. Заведох Хиулс да си легне, без да го мия. Жрецът ми каза, че кръвта, с която беше изпръскан, трябваше сама да се изтрие от кожата му.

Мислех, че с това са се свършили прощалните обреди, но на следващия ден още на зазоряване жрецът дойде да ме вземе от пещерата и двамата отидохме безмълвни в гората. Той ме заведе обратно при свещения камък и ми показа с усмивка следите от различни животни. Горските твари бяха идвали през нощта и бяха облизали толкова добре камъка, че никой случаен минувач не можеше да го отличи от останалите скали.

Седнахме и тогава аз казах:

— Скоро ще напусна горите. Ще взема със себе си жена си, момичето Мисме и робинята Ханна, но Хиулс ще оставя при вас.

Жрецът се усмихна отново, посочи на север и каза:

— Знам. Страхувахме се обаче, че ще искаш да вземеш и момчето, затова му дадохме името Еркле, който е спасителят на сиканите според древните ни предания. Отдавна знаехме, че ще ни се яви в скута на майка си, която ще е яхнала магаре… Вече съм стар — продължи той, докато рисуваше разни знаци с пръчка по земята, превит на две, слаб, но жилав. — Очите ми са видели много неща. Виждал съм, че има сикани, които са си построили къщи в края на гората, обработват земята и садят грах. Гърците са плъзнали навсякъде из острова и са по-лоши и от елимите. Размножават се като зайци. Подчинили са сикулите да им строят къщи и да орат земята. Който строи къща, е роб на дома си, който оре пръстта, е роб на земята си. Нас, сиканите, може да ни спаси вече само Еркле, макар да не знаем точно как ще го направи. — Той прикри устата си с ръце, усмихна се добродушно и каза: — Вече съм стар и оглупял. Ето защо се разбъбрих против обичая си. Скоро ще трябва да вървя към блатото, а то ще бъде тогава, когато усетя, че знанията ми са вече ненужни на племето ми. Знай, че щяхме да те убием, ако не ни беше позволил да задържим Еркле. Затова те посветихме с маската на елен и сега, когато си тръгваш, можеш да вземеш всичко, което си пожелаеш оттук, само не и Еркле.

Използвах случая и го помолих да ми даде един рог, пълен със свещеното питие на сиканите, както и няколко от отровните колчета, които сиканите забиват в земята, където може да минат враговете им.

— Ще получиш всичко, което искаш, но си вече посветен и нямаме тайни от теб, освен някои заклинания, които и без това няма да са ти нужни, тъй като скоро ще напуснеш горите. Но нима не искаш нищо друго? — попита ме жрецът.

Спомних си как по време на състоянието си на транс бях видял изпод камъка блясък на злато и сребро:

— Имате тайно съкровище от злато и сребро под камъка.

Усмивката му се стопи и сиканът попита:

— Откъде може да си разбрал за съкровището? За него знаят само жреците и то не е докосвано от много поколения насам. Явно е, че сме те посветили по-успешно, отколкото дори можехме да си представим.

Тогава разбрах, че Артемида наистина изпълнява обещанието си и че именно тя е вдъхнала желание на сиканите да ме посветят като елен.

Те бяха решили вече да ми дадат част от това съкровище, тъй като им бях довел чакания Еркле. Но то не беше под свещения камък, а доста далече — на половин ден път в една опасна дъбова гора, пълна с капани и примки, както и с отровни колчета, забити в земята. Жрецът ми показа входа към една скрита пещера, която никога не бих могъл да намеря сам. Двамата започнахме да вадим камъни и да копаем земята, докато не стигнахме до хранилище, изработено от дървесна кора, в което бяха скрити златни и сребърни вещи — съдове и магически амулети. И сам жрецът не знаеше откъде сиканите бяха добили всички тези съкровища, а само това, че са много стари. Предполагаше, че са бойна плячка от времената, когато сиканите са владеели цяла Сицилия и са били най-първите обитатели на острова. Още преди сикулите, преди финикийците, преди гърците, дори преди тиренците, до бреговете на Сицилия доплавали кораби от задморските царства. Откъде точно, сиканът не знаеше.

Задоволих се да взема само няколко вещи — един златен бокал, една изваяна от злато ръка, която явно имаше свойствата на талисман, и една тежка златна гривна за Арсиное. Взех само злато, защото малките предмети бяха леки за носене, а и златото беше станало доста по-скъпо от среброто, след като гръцките колонии си бяха насекли сребърни монети. През цялото време, докато избирах вещите, жрецът ме наблюдаваше със здраво стиснато в ръка копие. Може би щеше да ме убие, ако видеше, че съм прекалено алчен. Това, че ми показваха съкровището си, беше сигурно последното изпитание, на което сиканите ме подлагаха, преди да спечеля окончателно доверието им.

Тъй или иначе, взех златни предмети, които тежаха най-много двайсет мини, всички заедно. Някой би помислил, че съм глупак, щом не взех повече, когато ми се беше явил такъв случай, но защо ми беше да нося много метални вещи, които да ми тежат и да дрънчат в дрехите ми, щом знаех, че Артемида с образа на Хеката щеше винаги да ми доставя земните блага, от които имах нужда. От друга страна, ако пък не получавам всичко, което желая, това ще е знак, че нямам нужда от повече и трябва да се задоволя с нещата, които имам.

Когато тръгнахме обратно, сиканът внимаваше да не би да оставя някой таен знак в дъбовата гора, но щом излязохме от нея, той се развесели, потупа ме по рамото и каза, че ми се доверява напълно и че съм му кръвен брат. Убеден в искреността му, аз го помолих да ми обещае, че ще се погрижи Хиулс да не остане без образование. Накарах го да обещае, че ще потърси скитащия из гората питагореец и ще го вземе за учител на момчето. Ако ли питагореецът не е вече между живите, ще намери друг образован грък и ще му заплати богато, за да не остане Хиулс неук. Казах му, че Хиулс трябва да се научи да говори гръцки, финикийски и елимски език. Освен това, ако се окаже, че учи лесно езици, не е лошо да научи поне малко и езика на тиренците. Би било добре, продължих аз, ако взима и уроци по свирене на арфа, както и да се упражнява физически. За последното не се притеснявах, тъй като знаех колко силен е малкият Хиулс и как в горите на сиканите той по цял ден ще има възможност да се калява. Трябваше да се научи също да се бие с меч и да хвърля копие. Бях сигурен, че сиканите ще го научат на много бойни изкуства, а и че във вените му тече кръв на воин. Ето защо събрах смелост и прибавих:

— Научете го да се подчинява на законите на племето. Само който умее да слуша, ще умее, да заповядва, ако се наложи. Ако видите, че обича да убива без смисъл, а само за удоволствие, или ако видите, че е алчен и желае да получи повече, отколкото му се полага, убийте го без жалост и забравете за Еркле.

Тъжно ми беше все пак, безкрайно тъжно, да оставя малкия Хиулс в горите на Сицилия. Добре, че бях съвсем сигурен в бащинските грижи, които сиканите щяха да полагат за него. Арсиное пък се зарадва много на подаръка, който й донесох, и твърдеше, че е старинна критска изработка. Беше сигурна, че търговците в Тир биха заплатили огромна сума за такава ценна вещ. Казах й, че сиканите й дават златната гривна в знак на благодарност за това, че оставя сина си при тях. Пред Арсиное не споменах и дума за съкровището и за това, че знаех къде се намира то.

Подаръкът смекчи донякъде тъгата на Арсиное, а и самият Хиулс не прояви желание да тръгне с нас, когато настъпи уреченият час. Тръгнахме си, без да се сбогуваме, както беше прието у сиканите. Бързах да се срещнем с Ксенодот точно когато двамата с търговеца пристигнат на брега на реката, под боровите дървета, където бяха скрили товара си.

Те наистина се появиха — измъчени от пътя, с мръсни дрехи и целите изпохапани от комари. С тях бяха и натоварените с нова стока грохнали мулета. Ние пристигнахме на срещата отпочинали и спокойни. За всеки случай аз се бях облякъл в сикански кожи и носех рогатата маска. Арсиное също беше облечена в най-хубавите си кожи и бе боядисала лицето си така, че веждите й бяха изрисувани до слепоочията, устните й също изглеждаха разтеглени от багрилото. На шията си носеше огърлица от зъби на горски зверове, а черната й коса падаше свободно на раменете. Ханна бе облечена в дреха от тъкан, която сиканите умееха да изработват от дървесна кора. На главата си имаше венец от шишарки. Тя носеше в ръцете си Мисме, повита в овча кожа — същата, в която някога беше увиван и Хиулс, единствената вещ, която взехме със себе си преди години, когато напуснахме Сегеста.

Ксенодот и тиренецът извикаха от уплаха, щом ни видяха: те решиха, че пред тях са се явили някакви горски божества. Ксенодот не ме позна, тъй като си бях махнал брадата и бях накарал Арсиное да подстриже косата ми, първо, за да покажа на сиканите, че тъгувам заради раздялата, и второ, за да придобия нов външен вид. Чак когато ги приветствах. Ксенодот и тиренецът се убедиха, че сме хора, и започнаха с интерес да ни разглеждат.

Тиренецът ни каза, че сме първите сикани, които се появяват така пред тях — с цялото си семейство. Ксенодот се зарадва много на подаръците, които му дадох и които бяха предназначени за великия цар на персите. На следващата сутрин, след като преспахме около огъня, се насочихме направо към Панорм. Движехме се бавно, тъй като пътят се оказа нелек. Освен това тиренецът беше разменил наистина много стока и мулетата бяха претоварени. Наложи се да им помагаме, докато бяхме все още из горите. Арсиное не се умори много от пътя, макар да вървеше пеша. Ханна се оказа много издръжлива — през цялото време носеше на гърба си Мисме и крачеше бодро напред.

6.

Когато пристигнахме в Панорм, наоколо ни се струпа тълпа любопитни, които никога не бяха виждали подобна гледка. Те разговаряха шумно на няколко езика около нас, опитвайки се да разберат що за хора сме. Ние ги гледахме равнодушно и напредвахме бавно към пристанището, където беше корабът на тиренеца, голям бавноходен съд, само до половината с покрита палуба. Не можех да си представя как се движи в открито море, натоварен с какви ли не стоки.

Картагенските митари в Панорм се усмихнаха широко при вида на тиренеца и изразиха с жестове възхищението си от успешната търговия. Към Ксенодот те се отнасяха с дълбоко уважение. Мен ме гледаха малко накриво, тъй като носех рогатата си маска. Взираха се със страхопочитание и в Арсиное. Те не се опитаха да разговарят с нас и аз чух как един от тях каза със задоволство на другите, че е добре, дето високопоставени сикани са тръгнали да опознаят света и да научат обичаите на по-напредналите народи. Това ще е от полза за търговията, твърдеше той, което пък е само в интерес на Картаген.

Твърдо реших да не влизам в разговор с тях и да ги оставя да мислят, че съм сикан, който не знае езика им. Арсиное също успя да запази мълчание, но не за дълго. Щом се озовахме в дома, предназначен за знатни чужденци и предоставен от съвета на Панорм, където ни чакаха робите и слугите на Ксенодот, Арсиное се зарадва тъй много на оказаните ни от тях почести, че вдигна глава, тропна леко с крак и възкликна:

— Не ме привличат вече морските пътешествия, Турмс! Кракът ми няма да стъпи на вонящия кораб на тиренеца. Боя се не за себе си, а за Мисме. Кажи ми, Турмс, отговори ми в името на богинята, защо ни е да пътуваме до Рим, щом приятелят ти Ксенодот иска да ни придружи до Суза и да ни представи в двора на великия цар на персите, където бихме могли да водим охолен живот като представители на сиканите?

Ксенодот, който най-сетне бе попаднал в собствената си общност, заобиколен от прислуга, се беше изменил до неузнаваемост. Той бе добил тържествена осанка, гладеше самодоволно къдравата си брада, гледаше ни с хитър поглед и най-накрая каза примирително:

— Хайде да не спорим, едва сме прекрачили прага на дома. Нека първо да се умием и да намажем телата си с благовонни масла, да хапнем добре и да пийнем вино. То ще просветли умовете ни. Чак след това ще обсъждаме. Турмс, току-що научих името ти и не съм свикнал да го произнасям още, но от това, което видях досега, мога да кажа, че жена ти е по-мъдра от теб. — И ми се усмихна.

Проумях, че се беше уговорил вече с Арсиное да ме придумат да тръгнем към Йония, а оттам при великия цар в Суза. Подозирах също, че може би Арсиное е успяла вече да разкаже някои неща на Ксенодот за мен, неща, които аз не бих искал той да знае. Затуй с подигравка произнесе името ми.

Но годините, прекарани при сиканите, ме бяха научили на сдържаност. Не отговорих нищо и последвах спокойно Ксенодот към помещението с банята. Топлата вода и разтривката ми подействаха благотворно. Всички се почувствахме освежени след дългия път и настроението ни се подобри. Забелязах, че Ксенодот се вглеждаше като че ли повече в моето тяло, отколкото в бялата плът на Арсиное. Той, разбира се, се възхищаваше от красотата й, но само от вежливост. Не можел да повярва, че тя е майка на две деца, и едва ли дори и в двора на великия цар би се намерила по-голяма красавица от нея.

— Когато те гледам — обърна се Ксенодот към Арсиное, — съжалявам, че боговете са ме създали такъв, какъвто съм. Сигурен съм, че Турмс е щастлив да има толкова красива жена, дори не мога да повярвам, че толкова стройни и красиви хора като вас са представители на кривокракото и дребно сиканско племе.

За да не разгарям любопитството му, аз попитах с равнодушен глас:

— А колко сикани си виждал, Ксенодоте? Истинските сикани са стройни и добре сложени. Погледни робинята ни Ханна.

Тук Арсиное се намеси:

— Но Ханна не е сиканка. Тя е родом от Сегеста. Впрочем признавам, че сред сиканите има много силни, снажни и високи мъже.

Тя заклати лениво крака в топлия басейн, след което махна на слугите да й измият косата. Аз също се оставих да ми измият главата и да ми намачкат тялото, след това се обърнах сърдито към Арсиное:

— Кога най-сетне ще се научиш да си държиш езика зад зъбите?

Прелестите й ме отблъскваха в този миг, защото не можех да й простя това, че издаваше тайните ни пред Ксенодот. Когато се излегнахме около трапезата с ястията, раздразнението ми нарасна още повече. Двамата с Арсиное бяхме отвикнали от виното и затова се напихме прекалено бързо. Ксенодот водеше изкусно разговора така, че да издаваме все повече и повече неща.

Вбесен, станах от ложето за гости, поклоних се към луната, стиснал в ръка черния морски кон, и казах:

— Предсказанията и знаменията са по-силни от алчността ти, Арсиное! Ако не искаш да дойдеш с мен, аз ще потегля сам на път.

Ксенодот не взе присърце думите ми, а каза:

— Първо се наспи, после давай клетви.

Но аз бях прекалено опиянен от виното, затова извиках непремислено:

— Все ми е едно, Арсиное! Ако мислиш, че Ксенодот може да ти осигури по-добро бъдеще, тръгни с него! Той ще съумее да те продаде на първия знатен и богат персиец. Но помни: зад решетките на харема ти ще тъгуваш по свободата си. Тъгата ти ще бъде неизмерно по-голяма, отколкото алчността ти за разкошен живот!

Арсиное замахна с чашата вино в ръка, тъй че питието се разля по пода, и отвърна:

— Много добре знаеш от какво се отказах заради теб, Турмс. Целия си живот подложих на риск. Но ето че настъпи време да помисля за детето си. С годините ти ставаш все по-упорит и непредвидим, а напоследък си обзет от злоба, тъй че се чудя сама на себе си — какво толкова видях в теб, та да оставя сигурността си! Ксенодот чака западен вятър, за да потегли към Регион, където го чака Скит. Възможно е още утре да задуха попътен вятър, тъй че решавай докато е време, Турмс. Аз вече съм направила своя избор. — И тя се закле, че по-скоро би ме изоставила, отколкото да ме последва в Рим. Клетвите й не струваха нищо, знаех го, но същевременно разбирах, че тя дълго е обмисляла как да постъпи. Изпаднала в още по-голяма ярост, Арсиное извика:

— От днес нататък ще спим отделно! Омръзнало ми е киселото ти лице, а варварското ти тяло ме отвращава толкова много, че направо ми идва да повърна!

Ксенодот се опита да й запуши устата, но тя го ухапа по пръста, изплю малко вино, след което се просна на ложето и заспа почти мигновено. Отнесох я в спалнята и помолих Ханна да се погрижи за нея. Бях толкова сърдит, че дори не исках да си легна в едно и също помещение с нея.

Върнах се от учтивост при Ксенодот, а той седна до мен, сложи ръката си на коляното ми и каза с присмехулен глас:

— Сам се издаде, Турмс. Ти не си никакъв сикан. Само гърците са склонни да дават клетви като твоите. Но аз няма защо да се безпокоя. Ако си беглец от Йония, спасил се от гнева на великия цар, мога да те уверя, че той не е особено отмъстителен. Услугите, които можеш да му сториш, ще струват за него много повече, отколкото грешки, извършени в миналото.

Не се съмнявах в правотата на думите му, но не можех да изневеря на решението си. Знаменията ми сочеха север, а не изток. Опитах се да му обясня това, но той продължаваше да настоява на своето, а когато разбра, че е невъзможно да ме придума, реши да ме предупреди:

— Не си струва да упорстваш толкова, Турмс. Ако имаш предвид пожара в Сарди, то запомни: никой не знае името на подпалвача, а аз изобщо нямам намерение да те издавам. Жена ти постъпи мъдро, като ми разказа за опасенията ти. Чух също, че си пиратствал по море. Тъй че си ми в ръцете, Турмс. Стига само да повикам стражите, и с теб е свършено.

О, как ненавиждах Арсиное в този миг, как ненавиждах тази, която ме беше предала тъй лекомислено! Направила го е само да ме накара да се откажа от плана си и да отплавам на изток с Ксенодот. Дълго сдържаният гняв, който се беше трупал в душата ми бликна изведнъж и аз осъзнах, че вече всичко ми е безразлично.

Отблъснах ръката на Ксенодот, която той бе сложил с прекалена интимност на коляното ми, и казах:

— Правиш се на мой приятел, но ето че прозрях мислите ти и те презирам. С какво ме плашиш? Със стражи? Аз сам ще се предам в ръцете им и нека картагенските жреци да ме одерат жив след това, а Арсиное да накажат като избягала жрица. Дъщеря й Мисме ще бъде продадена за робиня. Представям си радостта на великия цар, щом узнае за делата ти… — Помълчах малко и добавих: — Знамението ми беше дадено, еднозначно и безспорно. И Артемида в Ефес, и Афродита в Ерикс се надпреварват да ми помагат. Когато ме обиждаш, ти всъщност обиждаш богините. Ето защо съм длъжен да те предупредя да не навличаш гнева на толкова силни божества върху си. Съдбата, която не мога да избягна дори и да искам, ме води към съвсем други земи, много далече от Суза.

Ксенодот разбра, че съм непоколебим, и се опита да се сдобри с мен. Дори ми се извини за заплахите, които бе отправил срещу мен. Помоли ме все пак да обмисля още веднъж, за последен път, предложението ми, но сутринта, на свежа глава. На следващия ден Арсиное беше особено нежна и ласкава, опитвайки се да смекчи гнева ми с всички възможни средства. Но аз не се поддадох на изкушението и изобщо не я докоснах. Тогава тя отпрати Ханна в храма на богинята, за да купи всякакви неща за разкрасяване, затвори се в стаята си, а после се качи на покрива на къщата, за да изсуши косите си. Беше ги посветлила отново в златисто и бе ослепително красива, изтегнала се на ложето с разпилени по раменете къдри. Но когато косите й изсъхнаха, забелязах, че бяха придобили леко рижав неприятен цвят, и Арсиное също го забеляза. Ханна беше обвинена с много викове и крясъци, че не е съумяла да обясни на търговеца какво точно трябвало да е багрилото.

Изобщо не одобрявах желанието на Арсиное да си върне предишния вид и дори го смятах за истинска лудост, като се има предвид колко много любопитни съседи я наблюдаваха. Разбирах обаче, че и това е опит Арсиное да си върне благоразположението ми.

Ксенодот ми показа кораба, който беше наел от Регион. Той беше оставил там Скит, бившия тиран на Занкле да преговаря с тирана Анаксилай за прекръстването на град Занкле в Месина.

Разпитах го за Кидипа и той ми каза, че тя е родила двама сина на Анаксилай и че обичайно се разхожда с колесница с две мулета и отглежда в дома си зайци. Продължавала да се слави с красотата си както в Сицилия, тъй и в гръцките италийски градове, а баща й Терил бил провъзгласен за тиран на Химера.

Ксенодот така и не успя да ме съблазни с удобствата на кораба. Отидох до дървения тиренски храм, където познатият ми търговец на сол извършваше жертвоприношение с молба за попътен вятър. Попитах го дали няма да може да ме вземе със себе си и да ме откара до устието на реката близо до Рим. Той явно се зарадва, че ще има още един мъж на кораба си, но не издаде доволството си, а каза да си взема храна за път и да си заплатя мястото на кораба. Пазарихме се известно време и най-накрая стигнахме до споразумение за цената. Всъщност аз не смъквах много, за да не го ядосам.

Молитвите на тиренеца явно не бяха стигнали до ушите на безсмъртните, защото след няколко дена задуха силен западен вятър. Това бе добре дошло за Ксенодот, който каза:

— Ще чакам до привечер да последваш гласа на разума, Турмс. Довечера ще потеглям, тъй като ми казаха, че точно днес е най-благоприятно да се тръгне на изток. Умолявам те, ела с мен! Дадох вече клетва на Арсиное да я взема със себе си заедно с Мисме и прислужницата й.

Но той беше безсилен пред решението ми. Отидох при Арсиное и й казах:

— Дойде време да се разделим. Ти искаш едно, а аз — друго. Благодаря ти, Арсиное, за годините, които прекарахме заедно. Вече съм забравил всичко лошо, тъй че в паметта ми ще останат само хубави спомени за теб. Даровете на сиканите ще взема със себе си, а на теб ще дам златните монети, които получих от Ксенодот за сиканските вещи, които събирах. За себе си ще оставя само толкова, колкото да мога да се добера до Рим. Но Ханна също ще остане при мен, защото знам, че ти ще я продадеш от алчност още на първия пристан, а аз не искам да й се случи нищо лошо. Тя дойде с мен, а не с теб, когато тръгна с нас от Сегеста.

— В Регион ще си намеря по-добра прислужница — отвърна Арсиное. — И за мен е по-добре, ако вземеш със себе си това неблагодарно момиче, което отдавна дръзва да ми се противопоставя. Спомняй си за мен с добро, Турмс.

Въпреки че бях сърдит на Арсиное, усетих как в нейно присъствие отново пламвам, после леко се разтреперих. Не можех да си представя живота без нея, но нямах намерение да отстъпя. През цялото време, докато бяхме в Панорм, нито веднъж не споделихме общо ложе. Ето и сега, в последните мигове преди раздялата, аз дори не я прегърнах, макар да виждах, че е наскърбена и обидена от равнодушието ми. Но аз си знаех, че стига да я докосна и да я целуна, мигновено ще забравя за всички знамения, както и за целия Рим. Ето защо се опитвах да бъда студен и безразличен.

Когато вечерта тръгнах да ги изпратя до кораба, не пропуснах да целуна Мисме по челото и уверих Ксенодот в приятелските си чувства, като го помолих да ми направи малка услуга:

— Ако спрете по пътя си в Химера — помолих аз, — отиди при тамошния търговец Ларс Алсир. Предай му поздрави от мен и заплати дълга ми, тъй като не искам да си тръгна оттук като длъжник. Той е образован и мъдър човек, който ще ти разкаже много интересни неща за тиренците.

Ксенодот ме увери, че ще постъпи както го помоля, а Арсиное каза с обида в гласа:

— Значи така се прощаваш с мен, Турмс! Повече мислиш за съвсем чужд човек, а не за мен, макар с теб да си бяхме най-близки!

Тя наведе глава и се качи на кораба, а Ксенодот я последва с Мисме на ръце. Все още се надявах тайно в себе си, че Арсиное ще се върне. Може би и тя се надяваше, че ще им извикам да ме почакат. Но моряците вдигнаха мостчето, привързаха го към палубата и се хванаха за греблата.

Когато се отдалечиха от брега, те вдигнаха платната. Залезът къпеше в червено корпуса на кораба. Помислих си, че Арсиное ме напуска завинаги, и изведнъж усетих болезнена скръб в сърцето си. Паднах на колене и закрих с ръце лицето си. Мъката ме сломи. В мисълта си проклинах боговете, които ми бяха изиграли лоша шега. Не ми помогна дори увереността в алчната и измамна душа на Арсиное. Та нали в Сегеста тя се беше отказала от всичко, само и само да ме последва.

Изведнъж почувствах нечие леко докосване по рамото и чух гласа на Ханна:

— Финикийците те гледат.

Аз си спомних за опасността, която ни обкръжаваше, осъзнах, че съм облечен като сикан, че нося на лицето си дървената маска и че съм загърнат с аления плащ, който Ксенодот ми беше подарил на прощаване. Върнах се с високо вдигната глава на кораба на тиренеца, а Ханна ме следваше с малкото принадлежности, които имахме.

На палубата срещнахме единствено куция кормчия на тиренеца, който се зарадва много на идването ни. Явно беше, че иска да слезе при другарите си, които извършваха жертвоприношение на брега и чиито развеселени пиянски гласове ехтяха в тъмнината.

Щом останахме сами на кораба, ние с Ханна се заехме да си потърсим подходящо място. Докато се устройвахме, нощта напредна и на небето изгряха звезди. Стана ми безкрайно тъжно, седнах и се разридах на глас. Леех сълзи за това, което бях изгубил, и се проклинах, че бях решил да следвам знаменията. Арсиное не можеше да ми излезе от главата.

Слязох под палубата и легнах върху вонящите овчи кожи, когато изведнъж забелязах Ханна. Тя погали с пръсти лицето ми, избърса сълзите ми и самата тя се разплака. Чувствах се толкова зле и бях благодарен за милосърдието на момичето. Не исках обаче тя да страда заради мен. Ето защо й казах:

— Не плачи, Ханна. Сълзите ми не са нищо друго, освен проява на безсилие. Ще ми мине. Нещастен съм и не знам какво ме чака. Защо ли те взех със себе си? Може би все пак щеше да ти бъде по-добре, ако беше тръгнала с господарката си.

Ханна коленичи:

— По-скоро бих се хвърлила в морето. Благодаря ти, Турмс! Готова съм да те последвам накъдето и да тръгнеш. — Тя отново докосна лицето ми. — Ще бъда такава, каквато искаш, ще правя това, което искаш. Ако желаеш, може още сега да ме жигосаш като твоя робиня — на челото или на бедрото…

Трогнат бях от предаността й, погладих косите й.

— Ти не си робиня, Ханна. Обещавам ти да се погрижа за теб, доколкото мога, докато не срещнеш подходящ мъж, за когото да се омъжиш.

— Не, не, Турмс, сигурна съм, че никога няма да срещна друг подходящ мъж. Разреши ми да остана с теб, умолявам те! Ще се мъча да ти бъда полезна. — И за още по-убедително додаде: — Арсиное, господарката ми, казваше, че най-добре се изкарват пари в публичните домове из големите градове. Ако искаш, ще започна да се продавам, макар че това не ми е по сърце.

Думите й ме ужасиха. Прегърнах я и взех да я успокоявам:

— Да не си и помислила за подобно нещо! Никога няма да ти разреша! Та ти си чиста и непорочна девойка! От днес нататък си под моя закрила.

Тя се зарадва и в очите й видях огромно облекчение. Накара ме да пийна малко от виното, което бе взела със себе си. Самата тя също отпи няколко глътки. Присъствието на момичето уталожи мъката ми и усетих, че ми поолеква.

Не мога да намеря никакво оправдание за това, което последва. Съвсем не виня Ханна, а само себе си. Далечната музика, топлите длани на девойката, свежият й дъх, вкусът на виното, умората, която ми замая главата, ме накараха да взема бедното дете в обятията си. Покрих с целувки лицето и шията й, а тя отвърна с желание на милувките ми и скоро ми се отдаде. Наслаждавах се на смуглото й тяло, бях й безкрайно благодарен, но нито за миг не забравях, че Ханна не е Арсиное, че слабичкото й тяло не може да се сравнява с тялото на Арсиное, към която изпитвах любов, подобна на проклятие. Известно време съзнавах, че греша, като позволявам на Ханна да ми дари девствеността си, и се успокоявах единствено с мисълта, че съм безплоден и тя няма да пострада от никакви нежелани последствия. Но в обятията й почувствах топлота и спокойствие и скоро задрямах. Бях забравил поне временно за мъката си.

Чух в полусън как на кораба се върнаха тиренецът и хората му. Почудих се на мисълта си, че е възможно богинята да ми се явява в образа на Ханна и това, което се случи, да е също съдба. Скоро обаче заспах и спах дълбоко до сутринта.

7.

Може би ме спаси моят дух покровител, който бе заповядал на Ханна да се събуди по изгрев-слънце и да изчезне, оставяйки ме сам на кожите, където прекарахме нощта. Опомних се чак когато усетих, че някой ме рита ту в хълбока, ту в главата. Забелязах сандали, които много приличаха на сребърните сандали на Арсиное, и скоро видях и самата нея с Мисме в ръцете.

Когато ги съзрях, помислих първо, че всичко е само сън. Но това наистина беше Арсиное, ритниците й ми причиняваха болка и скоро главата ми съвсем се замая. Как можах да бъда толкова глупав и да не се досетя! Как можах да не се усъмня в Ксенодот, който тръгна на изток по залез-слънце! Чак сега осъзнах, че всичко това беше хитрост от тяхна страна, за да ме накарат да ги последвам. Явно, щом като се бяха уверили, че няма да ги последвам, те бяха обиколили пристанището през нощта, а по изгрев Ксенодот бе върнал Арсиное с Мисме обратно на брега.

Самият той не се яви пред мен. Беше достатъчно съобразителен, за да знае, че трябва незабавно да отплава и този път наистина.

След като ме разбуди по такъв груб начин, Арсиное изведнъж доби покорен вид и каза:

— Ето ме и мен, Турмс. Нима мислеше, че мога да те оставя с леко сърце? Или не вярваш в любовта ми? Та аз съм неразривно свързана с теб, откакто богинята ни съедини. Ах, ти не разбираш нищо. Съвсем не подозираш колко силни са чувствата ми към теб, защото самият ти не умееш да обичаш и си готов да ме отхвърлиш само заради някакви си глупави предзнаменования.

Но аз почти не я слушах, ръцете ми бяха протегнати към нея и сърцето ми се изпълни с такова щастие, каквото отдавна не бях изпитвал. На красивото й лице светна усмивка и тя каза тихо:

— Призови южния вятър, Турмс! Нали си повелител на ветровете! Призови попътен вятър, достатъчно съм те чакала вече, в душата ми бушува вихър! Не, не вихър, истинска буря бушува в душата ми, страшна и ужасяваща буря!

В същия миг се появи Ханна и замръзна на място. Вината беше изписана на лицето й, но за щастие Арсиное я смяташе за невзрачно същество, много по-низше от себе си. Затова тя прие изражението на девойката единствено като изненада от неочакваното й появяване на тиренския кораб, тикна Мисме в ръцете й и й заповяда:

— Нахрани детето, облечи го по подходящ начин и се махай от очите ми! Искаме да останем насаме с Турмс, за да можем да призовем вятъра.

Усетих как пламъкът на страстта се разпали в тялото ми, хвърлих поглед към Ханна и се учудих как това чернокосо момиче се бе озовало предишната нощ в обятията ми, когато на света съществуваше Арсиное, моята божествена Арсиное!

Изтичах да събудя тиренеца и куция кормчия, сритах робите на търговеца, които се почесваха по главите, и извиках:

— Молете се за попътен вятър! — После се обърнах към търговеца и му казах: — На крилата на бурята ще стигнем по-бързо до Рим, отколкото можеш да си представиш. Привършвайте с приготовленията, по пладне ще сме в открито море.

Тиренецът не беше изтрезнял съвсем, затова ме послуша, без да се противопоставя. Това се оказа разумно от негова страна, иначе щях да го изхвърля от кораба, за да мога да остана насаме с Арсиное. Върнах се при нея и двамата се хвърлихме страстно в обятията си. В тялото й наистина се беше вселил вихър, а в кръвта ми бушуваше бурята. Богинята ни скри от погледите на смъртните със златните си коси, а усмивката й беше тъй ослепителна, че мръсният кораб на търговеца засия като скъпоценен камък.

Наслаждавахме се един на друг така, сякаш самата Афродита се бе явила в облика на Арсиное. Най-накрая тя завика от страст и назова богинята с тайното й име, за да я накара да призове попътен вятър.

Аз не бях на себе си и затанцувах свещения танц, обръщайки се към южния вятър, молейки го да ни помогне. След това двамата с Арсиное изтичахме на носа на кораба, без да обръщаме внимание на тези, които ни гледаха изумени, и започнахме да зовем със свещени думи Еол. Всичко притъмня и от юг към нас започнаха да прииждат черни облаци. Откъм планините на Сицилия се разнесе тътен на гръмотевици и от морето се вдигнаха огромни вълни, които тикнаха кораба ни напред. Силният вятър нанесе много щети на пристана на Панорм, но нищо не ни интересуваше вече.

Чак след време, когато корабът се носеше на север, ние се успокоихме, аз прегърнах Арсиное и двамата впихме устни в безмълвна целувка. Връщането беше невъзможно, съдбата ни водеше към бъдещия ни живот. Тиренецът заповяда да бъдат вдигнати платната, а кормчията побърза да седне до рулевото весло и да обърне кораба тъй, че да се носи леко по вълните. Когато погледнах назад, видях, че финикийците бяха вдигнали черни знамена като предупреждение за бурята, но силният вятър ги раздираше и ги запращаше в морето.

Огромните вълни заливаха палубата, закърпеното платно бе издуто до крайна степен, а Мисме се разплака от страх в ръцете на Ханна, която се беше сгушила на дъното на кораба при сандъците със стока. Слязох долу, за да видя как са. Арсиное не се страхуваше от бурята, а ликуваше, че успя да ме превърне отново в такъв, какъвто бях някога в Ерикс. Докато стоях там, сред сандъците и торбите, пълни с каква ли не стока, която тиренецът караше в Рим, изведнъж забелязах малко гладко камъче между краката си. Мигновено забравих за всичко друго, наведох се да го взема и го разгледах върху дланта си. Камъчето беше на сиви и бели петна и по форма напомняше на гълъб. Разбрах, че е предназначено именно за мен, и го скрих в кожената кесия при другите камъни, вълшебните амулети и морския кон от Ларс Алсир.

Не носех нищо със себе си. Напусках Сицилия с празни ръце. Знаех, разбира се, че Арсиное ми беше измъкнала с хитрост всички ценни вещи, но това никак не ме безпокоеше.

Повече не се обърнах назад и не търсех вече в далечината очертанията на Ерикс. Когато напусках Сицилия, гледах само напред, на север.

Книга осма
Знамения

1.

С изсушени от солените пръски коси, с посивели от умора лица, с мазоли по дланите се приближавахме към италийското крайбрежие. След като забеляза отличителните знаци на брега, кормчията възкликна от удивление и възвести, че до устието на реката в близост с град Рим остава само един ден път. Тиренецът запляска радостно с ръце и заяви, че никога през живота си не беше плавал толкова бързо и че го изумява постоянството на южния вятър, който не смени посоката си и след бурята.

На следващия ден срещнахме много кораби на устието на реката, които явно бяха от най-различни страни на света. Някои от тях се движеха в посока на течението, други в обратна посока, някои бяха огромни, а други съвсем малки. Още отдалече забелязах знаменитите римски солници. Върху огромните бели солни купчини се бяха покатерили роби и затънали до коляно, ровеха с лопати и пълнеха торби със сол.

Тиренецът не се задържа при устието на реката, а нае волове и роби, които трябваше да влачат кораба ни нагоре по течението. Самият той помагаше на работниците си в тази работа. Реката беше широка и пълноводна, тъй че морските съдове можеха да достигнат до самия Рим. На пристана имаше пазар на животни и там се закотвяха морските кораби редом с речните, които бяха пристигнали от северните части на страната.

Най-накрая видяхме и хълмовете около Рим. По склоновете им забелязах селца с дървени къщи, градската стена, моста и няколко храма. Дървеният мост беше изкусно построен. Никога по-рано не бях виждал тъй дълъг мост. В средата си мостът се опираше на неголямо островче. Постройката беше дело на етруските. Някога етруските построили моста, за да свържат многочислените си крайбрежни градове. Римляните се гордееха много с това съоръжение. Те бяха запазили стария етруски обичай да наричат върховния си жрец „строител на моста“[1]. На него беше поверена поддръжката и съхранението на съоръжението. Всъщност мисля, че етруските са имали нещо друго предвид, когато са наричали така върховния си жрец. Те сигурно са искали да изразят с това, че той е връзката между хората и боговете. Но римляните възприемаха всичко, което бяха научили от по-стария народ, в съвсем буквален смисъл.

Величественият дървен мост беше не само най-голямата забележителност на Рим, която се набиваше в окото на пришълеца. Той способстваше много за разцвета на града.

Пристанищните стражи ни посочиха място къде да закотвим кораба си — заедно с други морски и речни съдове. Спряхме до блатистия бряг, укрепен с греди и камъни, след което на борда ни се качи митар. Тиренецът не се опита да го подкупи с подаръци и не го покани да участва в жертвоприношение. Той отдавна ни беше казал, че римските митари са неподкупни, което се дължеше на суровите местни закони.

В края на животинския пазар стоеше палач, готов всеки момент да изпълни дълга си. В ръката си държеше сноп пръчки, в който имаше затъкната брадва. Тиренецът ни обясни, че тези предмети са знаци за службата на палача още от времето на етруските. Римляните наричаха палачите ликтори. Вместо владетел в града управляваха двама консули, които се избираха ежегодно. Всеки консул се съпровождаше от дванадесет ликтори, които изпълняваха бързо присъдите. Ако извършването на някоя постъпка беше неоспоримо и доказано, те имаха право да задържат престъпника на улицата, да го наложат с пръчките, а при по-тежки случаи да му отсекат дясната ръка. Ето защо в пристанището цареше ред и сигурност и никой не се страхуваше от крадци, тъй обичайни по другите пристани на света.

Тиренецът помоли квесторите[2] да се заемат първо с мен и с Арсиное. Те повярваха, когато им казахме, че сме сицилийски сикани, тъй като не бяха особено образовани хора и малко знаеха за външността и обичаите на народите по света. Тиренецът ни беше посъветвал предварително да не крием нищо от тях. Квесторите преброиха златните монети на Арсиное и претеглиха внимателно златните вещи, които бяхме получили от сиканите, преди да напуснем горите на Сицилия. Наложи ни се да платим голяма данъчна сума за внасянето им в Рим, тъй като в града нямаше пари в обращение, а специални медни пластинки. Що се отнася до Ханна, квесторите ни попитаха свободна ли е тя или е робиня. Арсиное побърза да отговори, че момичето е нейна собствена робиня, а аз от своя страна казах, че Ханна е свободна. Като чуха това, римляните се спогледаха и повикаха преводач, тъй като не разбираха добре гръцки. Ханна, разбира се, не можеше да се застъпи сама за себе си и затова я записаха като робиня. Квесторите бяха уверени, че я нарекох свободна само за да не плащам налог за нея.

Те помолиха любезно преводача да ми обясни, че ако Ханна бъде записана като свободна гражданка, тя незабавно ще получи правото да ни остави и ще може да се обърне към римското законодателство за закрила. Изобщо, казаха те, ако бях настоявал в лъжата си, бих изгубил част от собствеността си. Дори започнаха да се смеят, смятайки, че за малко не съм си изиграл сам лоша шега. Към мен и към Арсиное се отнесоха с уважение — заради златото, което носехме със себе си. Римляните са по природа доста алчни хора. Всички граждани в града са разделени на съсловия не само поради принадлежността си към този или онзи род, но и по размера на състоянието си. Бедняците се бяха борили доста дълго за правата си и в края на краищата се бяха сдобили с незначителни политически права, но както и по-рано, почти нямаха право да участват във войската. В тежковъоръжените войскови единици имаха достъп само богатите граждани. Римляните смятаха, че бедността е само в тежест на военното дело и не поверяваха оръжие в ръцете на бедняци.

Тиренецът ни покани в новия храм на Турн, където смяташе да извърши жертвоприношение. Римляните наричаха този бог Меркурий, а римските гърци му се кланяха под името Хермес. Ето защо аз мисля, че това беше един и същ бог, само че с различни имена. Римляните бяха построили храма му, за да процъфтява търговията им. В целата[3] на храма стоеше голяма и красива, ярко изрисувана статуя на този бог, изработена от печена глина. Това беше работа на скулптори от етруския град Вейи. Римляните не умееха да създават толкова красиви скулптори, а ваятелите от Вейи се славеха надалече с изкуството си.

В храма се тълпяха търговци, които говореха на много различни езици и се договаряха за цената на медта, кожите, коприната и дървените предмети. Именно в храма на Меркурий всеки ден се установяваха новите цени на различните стоки в зависимост от търсенето и предлагането им.

Когато извършихме обреда с жертвоприношението и оставихме дарове в храма, тиренецът се обърна към мен и каза:

— Благодаря ти за бързото и успешно пътуване, но сега е време да се разделим. Търговецът трябва да се осланя на разума си и да няма доверие на странични хора, които не познава добре. При това хора, които се представят за нещо по-различно от това, което са всъщност. Забрави името ми и не го споменавай никъде, особено ако се натъкнеш на трудности. А сега — благослови ме на прощаване. Ще се задоволя с това и няма да ти искам да ми заплащаш за пътуването. — И той ми подаде обратно сумата, която му бях заплатил по-рано. Като видя учудването ми, добави: — Добре помня с каква магическа сила придвижихте кораба напред.

Сложих ръка на рамото му, а с другата закрих лявото си око, за да извърша обреда на благословията, но защо постъпих така — и сам не зная. Тиренецът се изплаши толкова много, че отскочи встрани, гледайки ме с благоговение. Повече не се приближи към нас.

И ето, ние се бяхме озовали в Рим, пред прага на храма на Меркурий — Арсиное, Ханна, Мисме в ръцете й и аз. Нито градът, нито обичаите му ни бяха познати в този първи ден от пристигането ни, не знаех дори езика на местните хора. Ето защо реших да не докосвам нищо, а да чакам някакво ново знамение, което да ме упъти как да постъпвам оттук нататък.

Арсиное също не бързаше. Тя разглеждаше с интерес хората, които се бяха насъбрали около храма. Сред тях имаше много мъже, които отвръщаха със също толкова голямо любопитство на погледа й. От време на време тя правеше някои забележки за околните и за всичко останало и аз разбрах, че Арсиное е изключително възприемчива и умее да открива веднага най-важното във всичко ново. Тя веднага забеляза, че всички римляни са със сандали, а само робите бяха боси. Забеляза също колко кисели и мрачни са лицата на жените, колко са пълни телата им и колко безвкусни са дрехите им. Едва бе млъкнала, за да си поеме дъх, когато пред нас застана старец с крива пастирска тояга в ръка. Целият му плащ беше на мазни петна, очите му бяха зачервени и сълзяха, а сивата му коса беше полуокапала.

— Какво чакаш тук, чужденецо? — попита той.

Видът на старика не вдъхваше особено доверие, но той беше първият човек, който ме заговори в Рим. Така че му отвърнах учтиво:

— Току-що пристигнах и чакам благоприятно знамение.

Той дотолкова се оживи от думите ми, че тоягата затрепери в ръцете му.

— Не сбърках, когато си помислих, че си грък. Истина е, че външността ти е измамна, но стига да се вгледа човек в жена ти, за да разбере откъде сте родом. Ако искаш, мога да ти гледам по полета на птиците или да те заведа при един от моите събратя, който също се занимава с предсказания. Той ще принесе в жертва овца и ще ти гледа по вътрешностите й. Но това струва по-скъпо, отколкото гадаенето по птиците.

Той говореше на развален гръцки език и затова предложих:

— Хайде да говорим на твоя език, тогава ще мога да те разбирам по-добре.

Но езикът на Рим се оказа груб и твърд, което всъщност подхождаше много на местните. Поклатих глава:

— Не разбирам нито дума. Нека да се опитаме да разговаряме на древния език. Аз мога да го говоря до известна степен.

Бях научил древния език отчасти от разговорите ми с тиренеца, отчасти от дългите ми беседи някога в Химера с Ларс Алсир. Понякога се чудех сам на себе си — как тъй бях успял да науча толкова лесно този език. Струваше ми се, че някога, много отдавна, сигурно бях живял сред хора, които го бяха говорили, но не можех да си спомня нищо по-точно. Намирах лесно нужните думи, тъй че старецът, който явно беше тиренец по произхождение, скоро се отказа от пристанищния смесен език и премина на етруски.

Той стана още по-доброжелателен и каза:

— Ти си чудноват грък, щом разбираш свещения език. Аз съм етруск и истински авгур, а не някой си скитник, който дава лъжливи предсказания за пари. Не заслужавам пренебрежение само задето очите ми недовиждат и че трябва сам да си изкарвам прехраната, нито пък задето все по-малко и по-малко хора имат нужда от уменията ми. — Той се приближи до мен, за да разгледа лицето ми, и аз разбрах, че е почти сляп. Попита ме: — Къде съм те виждал по-рано? Лицето ти ми е познато.

Това е обичайното въведение на гадателите по всички земи, но старецът го произнесе с почтителен глас, че аз му повярвах. Външно не се издадох, че именно на това място и в този миг той се явяваше като пратеник на боговете. Казах шеговито, обръщайки се към Арсиное:

— Птицегадателят твърди, че моето лице му е познато.

Арсиное се оживи, наведе се към стареца и го накара да погледне към хубавичкия й лик.

— А мен познаваш ли ме? — попита тя. — Ако не ме познаваш, значи не си истински авгур.

Прорицателят засенчи очите си с длан, вгледа се внимателно в лицето на Арсиное и затрепери:

— Разбира се, че те познавам, и ми се струва, че дните на младостта ми са отново пред взора ми. Не си ли ти Калпурния, която срещнах някога до извора? — Той се замисли, но след това поклати отрицателно глава: — Не, не може да си Калпурния. Тя е сигурно вече старица, а не е изключено и да е умряла. Но в твоето променливо лице, чуждоземке, аз видях всички жени на живота си, които изобщо някога са карали сърцето ми да трепва. Не си ли някоя богиня, предрешена като смъртна?

Арсиное изпадна във възторг, засмя се, докосна рамото на стареца.

— Харесва ми това старче. Сигурно е истински авгур. Накарай го да изтълкува знамението, което ти е изпратено, Турмс!

Ала авгурът се обърна отново към мен и каза на етруски:

— Къде съм те виждал по-рано? Струва ми се, че приличаш на усмихваща се статуя, която стои в един от свещените ни градове.

Аз се засмях:

— Имаш някаква грешка, стари човече. Никога през живота си не съм бил в етруски град. Ако лицето ми ти е познато, може би си ме сънувал в пророчески сън. А сега се срещаме наяве.

Старецът склони безпомощно глава.

— Може и да е както твърдиш. Гадаенето ми, разбира се, няма да ти струва нищо. Но през последните дни все гладувам, тъй че топла грахова супа би ми дошла много добре и би подкрепила силите ми, а пък глътка вино би развеселила старец като мен. Но не ме мисли за някой просяк, който дори не се стеснява да говори за немотията си.

— Не се безпокой, гадателю. Трудът ти ще бъде възнаграден, тъй като не съм свикнал да получавам нищо даром от смъртните. Аз самият съм дароприносител.

— Дароприносител?… — повтори изплашено старецът и закри с длани устата си. — Откъде знаеш тази дума и как се осмеляваш сам да се оценяваш така. Може би все пак не си грък?

Като видях развълнуваното му лице, разбрах, че без да искам съм произнесъл едно от тайните имена на някой от етруските богове. Но откъде се беше взела в паметта ми именно тази дума? Аз се разсмях:

— Говоря лошо езика ти и зная доста малко думи. Кълна се, че нямах намерение да те обиждам, нито пък вярата ти.

— Не, не — противопостави се той. — Думата беше правилно казана, но съвсем не на място. Тя е една от свещените думи на нашите лукумони. Наистина, живеем в лоши времена, щом някакъв си чужденец може да се осмели да произнася свещени думи, като гарван, научен да говори!

Аз не се обидих от думите му, но попитах учуден:

— А какво е това лукумон? Отговори ми, за да не повтарям грешката си и да не употребявам неподходящи думи.

Той хвърли гневен поглед към мен и заяви:

— Лукумоните са древните господари на етруските. В наши дни истински лукумони почти няма.

— За какво разговаряте? — попита нетърпеливо Арсиное. — Нека да идем да се разходим из града и старецът може да ни бъде водач. Но моля ви, говорете на гръцки, за да мога и аз да разбирам. Когато се уморя, можете да си разговаряте за птици и гадания.

Колкото и да е странно, изобщо нямах желание да общувам на гръцки със стареца. Може би защото осъзнавах колко лесно говоря древния език. Понякога ми се струваше, че мога да отгатна предварително това, което старецът искаше да ми каже. Ето защо предпочитах да превеждам на Арсиное. Но разходката по шумните улици в сърцето на града се оказа тъй интересна, че Арсиное не обръщаше много внимание на разговора ни със стареца.

Когато свихме по една пресечка, застлана с големи плочи, авгурът каза, че това е етруската част на града и че улицата се нарича Викус Тускус, тъй като римляните наричаха етруските туски. Тук живееха най-богатите търговци, най-умелите златари и най-знатните римски етруски. Те съставляваха една трета от местните знатни люде и горе-долу такова беше и съотношението им в съсловието на конниците.

Изведнъж авгурът спря, огледа се и каза:

— След разходката и разговора ни усещам, че краката ми се измориха и че ми пресъхна гърлото.

Попитах го:

— Как мислиш, няма ли да се намери някой етруск, който да се съгласи да ме приюти със семейството ми, въпреки че съм чужденец?

Не бях изрекъл още думите си, когато той почука с тоягата си по една ярко изрисувана входна врата. Тя се отвори и той ни поведе през атриум[4] с дървени колони и малък басейн с фонтан, както и със статуи на домашни богове в олтарите. Вътрешният двор бе ограден с ниски постройки, които се даваха под наем. В самия дом имаше много стаи с маси и скамейки, а стените им бяха украсени със стенописи. Стопанинът се оказа доста сдържан човек, който поздрави стареца не чак дотам приветливо. Но когато се вгледа в мен, разбра, че пристигаме като гости, и заповяда на робите си да приготвят угощение. Оставихме Ханна да пази Мисме в една от постройките, която ни предложиха, и отидохме в залата за гости. Там ни чакаха две ложета. Авгурът обясни:

— Според етруските обичаи жената трябва да се излегне на ложе в същата зала, в която пирува и мъжът. Ако иска, тя може и да сподели едно и също ложе с мъжа си, докато се хранят. Както знаете, гърците позволяват на жените само да присъстват в залата за гости, а римляните смятат и това за срам и позор.

Самият той седна с гръб към стената в един от ъглите на залата. Но аз го поканих да сподели с нас трапезата и поръчах на прислугата да приготви ложе и за него. Старецът отиде да се измие, а стопанинът му даде чиста дреха, за да не изцапа ложето с мръсните си одеяния. Ядохме прекрасна храна и пихме чудесно домашно вино. Лицето на стареца светна и на устните му се изписа доволна усмивка. Аз се грижех за него като за почетен гостенин и разделях с него първата хапка от всяко блюдо. Той се хранеше, без да бърза, служейки си умело с ръце, умееше да се държи добре на трапезата и когато отпиваше от виното, не забравяше да капне няколко капки на пода в чест на боговете. После се появи гордостта на обяда — прасенце, приготвено с някакви местни подправки. Накрая бяха поднесени пресни плодове, сред които имаше и нарове. Поръчах да бъде отнесена достатъчно храна за Ханна, както и подходяща храна за малко дете като Мисме. Това, което не можахме да изядем, подарихме на прислугата. Старецът ни похвали за щедростта ни.

След като се наситихме, той взе един нар в дясната си ръка, а в лявата държеше чашата си с вино. Тоягата му лежеше на пода пред него. Обхвана ме странното чувство, че и по-рано съм преживявал точно същото в някакъв далечен град: и там подът беше целият в рисунки. Виното започна да ме замайва и аз казах:

— Стари човече, все още не зная името ти! Надали мислиш, че не съм забелязал погледите, които си разменихте крадешком с домакина ни? Аз, разбира се, не познавам обичаите ви, но все пак струва ми се странно, че пия и ям от черна глинена посуда, а жена ми яде от сребърно блюдо и пие от златна коринтска чаша. Тъй че би ли ми обяснил тази странност.

— Не е страшно, че не си разбрал — отвърна той. — Знай само, че не е от пренебрежение и че не напразно ти поднесоха яденето и виното в древни съдове.

Стопанинът протегна към мен ръка, в която държеше изящна сребърна чаша, сякаш искаше да поправи грешката си, но аз незнайно защо не исках да я приема. Продължавах да държа черната глинена чаша. Формата й ми изглеждаше странно позната. Най-накрая казах:

— Може би ме бъркате с някой друг. Защо ви е да ми давате свещени древни съдове? Не е ли това жертвена посуда?

Вместо отговор авгурът метна към мен нара и той падна в чашата ми. Аз се бях полуизлегнал на ложето, опрян на лакът, плащът ми се хлъзна надолу и откри едното ми рамо. В лявата си ръка продължавах да държа черната чаша, нарът беше вътре в нея и аз не го докосвах. Когато домакинът ни видя това, той дойде при мен и надяна на шията ми гирлянда от цветовете на ясен.

Авгурът си докосна челото с пръстите на дясната си ръка и каза:

— Чужденецо, имаш ореол около главата си!

Аз се усмихнах:

— Прощавам ти, ти си магьосник и виждаш нещата не тъй, както са в действителност. Ето защо те гощавам с вино. А не виждаш ли сияние и около главата на жена ми?

Старецът погледна към Арсиное, направи отрицателен жест и каза:

— Не, това не е сияние, а само отблясъкът на залязващото слънце. Тя не е равна на теб.

Изведнъж усетих, че започвам да виждам през стените, и погледнах към Арсиное. Пред очите ми лицето й се промени и се превърна в лицето на богинята, брадата на стареца изчезна и той се превърна в мъж в разцвета на силите си. Видях и лицето на стопанина и бръчките в крайчеца на очите му, но той вече не беше собственикът на домовете, които се даваха под наем, а някакъв непознат мъдрец.

Засмях се и казах:

— Какво искате от мен? Не съм ли чужденец за вас?

Старецът докосна с показалец устните си, след което посочи с него към Арсиное. Тя изведнъж се прозя уморено, легна на ложето и заспа. Авгурът стана и докосна челото й:

— Спи сладко и нека нищо лошо да не ти се случва. А на теб, чужденецо, ти дойде времето да узнаеш бъдещето си. Не се страхувай. Не са ти дали отрова. Сложиха ти само от свещената билка и сега си готов за обреда. Аз също опитах от нея, за да виждам по-добре. Ти съвсем не си обикновен човек, тъй че обичайното гадаене не е за теб. Хайде да отидем заедно до хълма.

Съзнанието ми беше ясно, не се боях от нищо и оставих Арсиное там, където беше заспала. Не знам как е възможно, но на излизане от двора авгурът мина през вратата, а аз направо през стената. Когато тръгнахме към хълма, аз виждах отстрани тялото си, което послушно следваше авгура. Побързах да се върна в плътта си, тъй като усетих, че безтелесен не мога да общувам с останалия веществен свят. Никога по-рано не бях изпитвал подобни странности. Случилото се приличаше повече на сън, ето защо започнах да си мисля, че явно съм препил. Но колкото и да е странно, не ми се виеше свят и краката ми стъпваха сигурно и твърдо.

Стигнахме до площад, от едната му страна се намираше сенатът, а от другата — затворът и някои други забележителности. Той искаше да ми покаже местните храмове, но аз внезапно свърнах встрани и се упътих по тясна уличка към отвесния край на голяма скала. Върху нея беше разположен кръгъл храм с дървени колони и каменни стълби. Седнах на стълбите с лице на север и ми се струваше, че просто не мога да се обърна на юг. Почувствах необичаен прилив на сили, макар да разбирах, че едва-едва започвам да прониквам в същността си.

Старецът седна от лявата ми страна и посочи с тоягата си четирите страни на света. Той ги назова, след което спомена и имената на птиците, които прелитаха над нас. Аз усетих, че трябва да вляза в храма, чийто вход приличаше на пещерен. Самият храм бе отчасти вграден в самата скала и още щом влязох, разбрах, че вътрешните стълби водят под земята. Авгурът ме следваше по петите. Чух клокочене на вода и скоро стигнахме до нещо като малко подземно езеро, в което непрекъснато се вливаше вода от един процеп в стената. В края на езерото бяха положени три свежи зелени венеца. Първият беше изплетен от маслинови клонки, вторият — от върбови, а третият беше от тъмнозелен бръшлян.

Старецът се огледа изплашен и прошепна:

— Не трябваше да влизаме тук! Това е храмът на Веста и тук живее нимфата Егерия[5], с която е имал право да се среща единствено лукумонът, живял някога в Рим. Ние, етруските, наричаме нимфата Бегоя…

Аз клекнах и докоснах с пръсти студените води на езерото. Напръсках лицето и дрехите си, след което сложих на главата си венеца от бръшлян и казах:

— Хайде да излезем тогава. Готов съм.

Но изведнъж в подземното помещение стана много тъмно. Откъм входа му видяхме силуета на жена, която бе забулена така, че не можех да видя лицето й. Вълнена наметка покриваше цялото й тяло. Виждаха се само върховете на пръстите й и ми беше трудно да определя дали жената е млада или стара. Тя откри лицето си само за миг, странните й очи се вгледаха в мен и тя отстъпи встрани, без да каже нито дума.

Не зная какво точно почувствах в този кратък миг, когато загадъчната жена ме погледна, но щом излязох обратно навън, на слънчевата светлина, аз за първи път усетих безсмъртието си.

Седнахме отново на прага на храма и аз казах:

— Боговете са тук. Те ми носят посланието си.

Авгурът се зави, хвана пастирската си тояга с лявата ръка, а дясната положи на главата ми, увенчана все още с венец от бръшлян. На гърдите ми висеше гирляндата от ясенови цветове. Двамата зачакахме. Изведнъж усетихме лекия полъх на вятъра. Той разхлади разгорещеното ми лице, чух как силно зашумяха листата на дърветата и видях как пред краката ми плавно падна дъбов лист. Отнякъде дочухме крясъка на ято гъски. Пред нас дотича черно куче, душейки земята. То направи кръг и продължи пътя си, следвайки нечия следа. Разбрах, че боговете в надпревара ми показват присъствието си. Някъде наблизо се изтърколи ябълка, а по крака ми запълзя гущер, който скоро падна и се скри в тревата. Сигурен бях, че петима от безсмъртните са ми дали знак. Знаех, че и другите седем са тука, макар да не издаваха присъствието си. Почаках някое време, след което се обърнах към тези от боговете, които ми бяха дали знак за присъствието си:

— Гръмовержецо, познавам те. Волоока, познавам те. Бързонога, познавам те. Родена от пяната, познавам те. Господарке на подземното царство, познавам те.

Авгурът нарече тези пет божества, само едно, от които беше от мъжки пол, с истинските им имена, след което знаменията започнаха.

Откъм реката изведнъж излетя ято диви патици, които се устремиха право на север.

Авгурът каза:

— Ето морето ти.

Един ястреб, който се виеше в небето над нас, внезапно се стрелна надолу, после отново се издигна във висините.

Авгурът каза.

— Ето планината ти.

Появиха се врани, които закръжиха лениво около нас. Авгурът ги преброи и каза:

— Девет години.

По крака ми запълзя черно-жълт торен бръмбар на черни и жълти ивици.

Авгурът каза:

— Ето гроба ти.

И знаменията секнаха. Аз отърсих бръмбара от крака си и казах:

— Представлението завърши, старче. Не ти благодаря за пророчеството, тъй като за такива неща не е нужна благодарност. Тук бяха петима от боговете и само властелинът на мълниите е от мъжки пол. Останалите са женски божества. Те ми дадоха три знака, три знамения, две от тях ми указаха мястото, а третото ми посочи колко дълго още ще продължава пленничеството ми. Но те са само земни богове. Знаменията им се отнасяха само за живота, макар да напомниха и за смъртта, тъй като знаят, че тя е съдбата на човека. Тези божества приличат на обикновени хора, те са свързани с времето и мястото и са обвързани със земята въпреки безсмъртието си. Аз обаче искам да се поклоня на боговете, които са забулени, които са зад мъглите.

Авгурът произнесе предупредително:

— Не говори за тях на глас. Достатъчно ти е да знаеш, че съществуват. Никой не ги познава. Дори и боговете.

Аз отвърнах:

— За тях няма предели. Те не знаят време и място. Именно те се налагат и властват над хората.

— Не говори за тях — предупреди ме отново авгурът. — Те са тук. Това е достатъчно.

Над нас изведнъж се спусна мъгла, но когато слязохме надолу по хълма, тя се разсея и есенното слънце припече приятно. Бях уморен и ми беше малко студено въпреки галещите слънчеви лъчи. Ежедневният живот ми се стори тесен и неудобен като лошо скроена дреха. Светлината угасна. Вече не виждах я не чувствах нищо тъй, както на ръба на скалата.

[1] Pontifex (лат.) строител на мостове. Титла на римски жрец, по-късно бива възприета като определение на римокатолическите епископи, а pontifex maximus — (върховен жрец) — на папата, в края на IV в. сл.Хр. — Б.р. ↑

[2] Квестор — длъжностно лице в древния Рим, водещо финансови и съдебни дела. — Б.пр. ↑

[3] Цела — вътрешно помещение на античен храм. — Б.пр. ↑

[4] Вътрешен двор в древноримско жилище. — Б.пр. ↑

[5] В римската митология пророчица, нимфа на ручей, от който весталките черпели вода за храма на Веста. — Б.пр. ↑

2.

Върнахме се отново на улицата, където живееха етруските. Стопанинът беше развълнуван от нещо и ни заговори веднага:

— Добре е, че дойде, чужденецо. В дома ми стават странни неща. Нищо не разбирам и не съм сигурен дали бих могъл да те оставя да живееш тук, под собствения ми покрив. Боя се, че нещата, които се случиха, откакто ти пристигна, ще наплашат хората и те ще отбягват дома ми. А това е ужасно за домопритежател като мен.

Робите го бяха наобиколили, щъкаха наоколо и крещяха, че предмети летят из стаята, че домашният бог се е обърнал сам с гръб към огнището, гърнета и котлета трополят в кухнята, а шишът с печеното месо от само себе си така бързо се завъртял, че месото паднало в огъня.

Аз изтичах бързо в стаята. Арсиное седеше на ръба на ложето си с виновен вид и гризеше червена ябълка. До нея на скамейката с бронзови крака седеше съсухрен старик, който придържаше с показалец клепача на дясното си око. По ъглите на устата му се пенеше слюнка. Беше облечен в бяла наметка, поръбена с червена лента. Краката му бяха обути в сандали от скъпа кожа. Щом ме забеляза, той започна да разказва нещо, но тъй бързо и неясно, че стопанинът го прекъсна и поясни:

— Това е един от градските големци, брат на славния Публий Валерий, Терций Валерий. През последните години преживя много тежки изпитания. Съгласно закона, предложен от брат му и утвърден от сената, наложи му се да прати на смърт и двамата си синове. Той и сега идва направо от сената. Тълпата се беше събрала на протест, народните трибуни са решили да съдят Гай Марций, покорителя на волските[1]. Старецът се развълнувал толкова много, че изгубил съзнание и робите му го донесоха тук, в дома ми, от страх да не умре по пътя към собствената си къща. Когато дойде на себе си, след като намокрих челото му той изведнъж видя съпругата си, макар че тя, горката, умря от мъка след смъртта на синовете си.

Старецът заговори на етруски:

— Видях жена си, прегърнах я и разговарях с нея за неща, които са известни само на нас двамата. Няма никакво съмнение — това беше жена ми. Не знам какво стана, но после падна мрак и съпругата ми се превърна в жената, която седи сега пред мен.

— Нищо не разбирам — рече стопанинът, — аз също току-що видях жена си, макар че точно сега тя се намира на гости у роднини във Вейи, а оттам дотук има цял ден път. Готов съм да се закълна, че ходеше из атрия, наместваше статуите на боговете и пробваше с пръст пейките покрай стените, за да види дали слугите ни са избърсали добре праха. Но колкото и да ми се искаше да я прегърна, тя все ми се изплъзваше, а най-накрая пред мен се появи ето тази жена — и посочи Арсиное.

— Той лъже. И двамата лъжат — запротестира Арсиное. — През цялото време съм спала и не помня нищо. Когато се събудих, тук беше само старецът. Той седеше и ме гледаше, а от устата му течеше слюнка. Изобщо не би бил в състояние да спи с мен.

Аз се разсърдих:

— С фокусите си ти сигурно би могла да превърнеш всяка къща в долнопробен дом на блудството, но не изключвам възможността този път богинята наистина да се е вселила в тялото ти, докато си спала, и затова да не помниш нищо.

Терций Валерий беше доста образован човек и знаеше малко гръцки. Обърнах се към него:

— Имал си видение, защото си болен. Бил си прекалено развълнуван и си получил лек мозъчен удар, от това може да ти се е схванало лицето. Затова ти текат лиги и придържаш увисналия си клепач. Съпругата ти, която е покойница, се е явила пред теб в образа на моята жена. Тя очевидно те е помолила да се грижиш за здравето си и да не се намесваш в кавги и дрязги, които може да ти навредят. Точно така е било, повярвай ми!

— Лечител ли си? — попита Терций Валерий.

— Не — отговорих аз, — но един от най-близките ми приятели беше измежду най-добрите лечители на остров Кос. Той ми разказа някога за откритията, направени от един учен мъж: вътрешното повреждане на мозъка влияе на различните части на тялото. Болестта ти е в черепа и изтръпването на лицето ти е признак за това. Така съм чувал да се казва.

Терций Валерий се замисли и накрая каза:

— Ясно е че боговете ме изпратиха тук, за да мога да се срещна с жена ти и с теб, чужденецо. Ти успокои сърцето ми. Вярвам, че съпругата ми наистина ми се яви. Ако я бях послушал по-рано, сега и тя, и синовете ми щяха да са живи. Но жаждата за слава ме беше заслепила, искаше ми се да приличам на брат си и да се занимавам с обществени дела. Ето че сега огнището ми е студено и само харпии нашепват страшни думи в ушите ми всяка нощ, когато стоя буден в тъмнината. — Той взе Арсиное за ръката и предложи: — Бъдете мои гости! Стига съм се измъчвал, стига съм се терзал. Робите ми не ме слушат, управниците ми ме лъжат, а роднините ми само чакат смъртта ми, за да наследят имотите ми. По-добре е да приема в дома си двама достойни и изпратени от боговете чужденци, отколкото алчни римляни.

Хазяинът ме дръпна настрани и каза:

— Терций Валерий е извънредно заможен човек. Той притежава много обширни ниви и пасбища. Но както виждаш, разсъдъкът му е помътен и едва ли ще се оправи вече. Никога не бих повярвал във видението му, ако и с мен не се бяха случили странни неща. Ще си навлечеш гнева на родствениците му, ако му гостуваш и се разположиш в дома му.

Позамислих се и казах:

— Не е лесно да ме измами човек, тъй като имам много горчив опит зад гърба си. Благодаря ти за гостоприемството. Запиши ми в сметката всичко, което ти дължа. Приемам предложението на стареца, а жена ми ще се погрижи да го настани в покоите му, за да може да си почине.

Тъй или иначе, беше късно да се разсъждава, тъй като старецът се бе настанил в носилката си и Арсиное бе потеглила с него, държейки го за ръка. Усетих някакво лошо предчувствие, но ги последвах.

Пред дома на Терций Валерий беше прикован с верига роб вратар, който изглеждаше също тъй немощен и стар като господаря си. Всъщност халката, с която веригата бе прикована към стената почти се беше измъкнала от мястото си и робът само се преструваше, че е уж прикован, и то само когато в дома идваха гости. През останалото време се печеше на слънце в двора или се разхождаше напред-назад по улицата.

Робите вкараха носилката направо в атрия и Арсиное разбуди с ласкави думи стареца. Докоснахме домашното огнище и се поклонихме пред статуите на домашните богове. Дори се престарахме, тъй като взехме за божества и две фигури, които бяха изваяни тъй, сякаш оряха. Статуята представляваше мъж и жена, хванати за рало, а пред тях имаше два вола, които теглеха плуга. Всъщност статуята нямаше никаква стойност, просто Терций Валерий обичаше да я гледа и да напомня на гостите си откъде точно се е взело цялото му богатство.

Накарахме робите да положат стареца в ложето му и да донесат мангал с разпалени въглени, за да загреят помещението. Те донесоха и кожи и меки вълнени завивки, за да покрият болнавото тяло на господаря си. Терций Валерий явно се гордееше със скромните си навици и спеше на твърда постеля. Всичко наоколо говореше за упадъка в домакинството му, с което се занимаваха грохнали от старост роби. Той им заповяда да ни слушат и да изпълняват желанията ни. Арсиное сложи ръка на челото му и старецът задряма отново. Повече нищо не можехме да направим за него.

Върнахме се в залата и аз наредих да бъдат изпратени роби, които да доведат Ханна и Мисме и да донесат вещите, които бяха останали в наемната къща. Слугите ни гледаха с неприязън и се преструваха, че не разбират думите ми. Тогава аз извиках един от старшите управници на дома, който склони посивялата си глава пред мен, скръсти длани и призна, че е тиренец по произхождение и че все още помни етруския език, макар съотечествениците му в Рим да избягват родния си език след изгонването на свещения цар. Някои от тях дори не искали децата им да научат древния език.

— Но — продължи управникът — най-знатните етруски все още пращат наследниците си във Вейи или в Тарквиния, за да се научат там на добри обноски и да овладеят езика на предците.

Когато робите отидоха с носилка да доведат Мисме и Ханна, управникът каза:

— Родът на Валериите произхожда от Волсиния. Имам предвид планинския град Волсиния, а не свещения крайбрежен град.

Аз поклатих глава, усмихнах се и казах, че не знам нищо за етруските градове. Та нали бях чужденец, току-що пристигнал от юга в Рим, а и самият град, в който се намирах, ми беше все още непознат.

Той ме погледна удивено в очите, сложи лявата си длан на челото си и вдигна нагоре дясната си ръка.

— Съвсем не ми изглеждаш чужденец — ми каза уверено. — Познавам усмивката ти, познавам лицето ти.

Аз се ядосах вече за кой ли път и го прекъснах рязко:

— Стига безсмислици! Всичко това започва да ми омръзва. По-добре ми покажи дома и нека да видим покоите, които са ни отредени. Гостоприемният ни стопанин иска да се чувстваме добре тук.

Той отпусна ръцете, погледна ме тъй, сякаш не вярваше на ушите си, и продължи с мек глас:

— Както искаш. Но назови името си, името на жена си и кажи откъде сте, за да мога да се обръщам към вас както подобава.

Нямах причини да крия истинското си име от управника на този дом, още повече че той се ползваше с доверието на Терций Валерий.

— Казвам се Турмс — отвърнах. — Турмс от Ефес. Както навярно си се досетил, аз съм бежанец от Йония. Името на жена ми е Арсиное и тя говори само гръцки и финикийски.

— Турмс… — повтори той. — Това не е гръцко име. И нима е възможно йониец да умее да говори древния език на тиренците?

— Много си упорит — отвърнах аз с усмивка. — Наричай ме както искаш.

Сложих дружелюбно ръка на рамото му, а той се разтрепери.

— Римляните произнасят името ти като това на Турн[2] — каза той. — Знаеш кой е той. Тъй ще се обръщам към теб. Повече няма да питам нищо друго, но обещавам да се погрижа добре за вас. Прости ми любопитството, то е обичайно за старите хора. Благодаря ти, че допря ръката си до мен, простия човек.

Той ни даде знак да го последваме, за да ни разведе из обширната къща на Терций Валерий. Помолих го да говори на латински, на езика на Рим, тъй като много исках да науча и този език. Управникът започна да нарича всеки предмет първо на латински, после на етруски, тъй че аз обогатих речника си и по двата езика. Само след около десетина дена забелязах, че говоря съвсем свободно етруски. Арсиное пък се стремеше да запомни всички латински думи, тъй като искаше да разговаря с Терций Валерий на езика на Рим. Започнах да се опасявам все повече и повече докъде щеше да ни доведе приятелството между двамата. Заради Арсиное аз повтарях всички думи и на гръцки, в резултат на което управникът на дома започна да разбира езика на елините и беше извънредно горд с това.

[1] Волски — древно племе в Централна Италия, покорено от Рим през втората половина на четвърти век пр.Хр. — Б.пр. ↑

[2] В римската митология — цар на рутулите, съперник на Еней за ръката на Лавиния. — Б.р. ↑

3.

Терций Валерий не беше сполетян от нов пристъп на болестта си, макар роднините му да се надяваха много на това. Считаха го за странен човек, дори не съвсем с всичкия си. Още от малък чувал много подигравки, тъй като го сравнявали винаги с двамата му умни братя. Наричали го просто Терций — трети син. В сената бил известен с прякора Брут, което означава тъп, недодялан. Ето защо всички в Рим се удивляваха на факта, че именно такъв човек бе натрупал толкова значително състояние.

Всъщност той съвсем не беше глупав и бездарен, само че способностите му бяха от по-особен вид. Братята му били надарени с таланта на властници. Те превърнали Рим в процъфтяващ град, пръв сред първите. Но всеки човек, дори и най-незначителният на вид, притежава някакви способности, присъщи единствено нему. Често се случва тъй, че умението или талантът остават незабелязани от околните. На някои други на вид обикновени хора им се случва поне веднъж в живота си да извършат нещо героично, както е примерът с Хораций Едноокия, който отбранявал сам моста Сублиций от настъпващите етруски. Цял живот смятан за глупав, макар и много силен, той си спечелил най-накрая уважението на съгражданите, макар и с цената на живота си, въпреки че Ларс Порсена завладял в края на краищата града.

Толкова обширни земи като тези, които притежаваше Терций Валерий, не биха могли да бъдат поддържани добре от глупав и бездарен човек. Сигурно бе предал синовете си на ликторите не толкова от честолюбие, колкото от морален дълг да следва достойните политически дела на братята си и да не признае в никакъв случай едноличната власт, за каквато са ламтели синовете му. Патрициите — поколение след поколение, особено тези, които произлизаха от старите етруски родове — се стремяха да бъдат истински римляни дори повече и от самите кореняци на града. Човек би помислил, че именно тези, които имаха етруски произход, биха желали властникът на града да бъде също от етруските царе. Странно обаче те не искаха това. Предпочитаха да бъдат само измежду знатните в града, да участват в сената, като трибуни, или просто да заемат високи постове във войската.

Ние с Арсиное се грижехме за Терций Валерий. Когато започна да оздравява и силите му се възвърнаха, той не скриваше благодарността си към нас. Вече не смяташе Арсиное за своя жена, а си спомняше ясно как се беше срещнал с нея и вярваше, че действително покойната му жена се е вселила тогава за кратък момент в тялото на Арсиное, за да му напомни да се грижи за себе си.

Когато беше в състояние отново да се движи свободно, аз намерих масажист, който да се погрижи за лицето му. Скоро не остана и следа от временната парализа, макар от ъгълчето на устата му все още понякога да течеше слюнка. Арсиное носеше винаги със себе си голяма чиста ленена кърпа и бършеше лицето на стареца като грижовна дъщеря. Тя започна да взима участие и в домакинството и да се разпорежда с робите и с прислужниците на дома. Готвенето се подобри и самият Терций започна да се храни здравословно. Чистенето на къщата се вършеше много по-редовно. Слугите миеха пода, бършеха прах от статуите на домашните богове и поддържаха посудата в изряден вид, а Арсиное следеше никой да не мързелува и самата тя участваше усърдно в непрекъснатото лъскане и миене. Никога по-рано не бях и подозирал дори, че Арсиное може да има толкова голяма склонност към домакинска работа. Ето защо веднъж й изказах удивлението си, а тя отвърна:

— Ах, Турмс, толкова малко ме познаваш. Нима не съм ти повтаряла много пъти, че женската ми натура се стреми само към едно — дом и спокойствие. За това обаче е необходим покрив над главата и няколко слуги, които да ти се подчиняват. Ето че го имам при този благороден болен старец и вече нищо друго не ми е нужно.

Всичко това не ме радваше особено, защото, макар да спеше при мен нощем и да отвръщаше на ласките ми, струваше ми се, че Арсиное през цялото време мисли за съвсем други неща. Всъщност би трябвало да съм доволен, тъй като Арсиное беше по-спокойна и се усмихваше по-често, но аз изпитвах някакво неопределено недоволство. След известно време Арсиное ми каза:

— Ах, Турмс, защо лицето ти е винаги тъй кисело? Нима не ти дарявам ласките си или може би си престанал да ме обичаш? Забрави ли какво сме преживели заедно! Аз още не мога да си спомня без трепет примитивния живот, който водихме при сиканите. Водена от страстта си към теб, аз те следвах из дивите гори. Но най-сетне намерих безопасно хубаво място и повярвай ми, искам да останем тук завинаги.

Колкото до събитията в града, сенатът наистина реши да осъди бившия си герой Гай Марций. Както е известно, след превземането на волския град Кориоли започнали да наричат Марций Кориолан и му дали право да участва в тържествата, седнал до консулите. А ето че сега го обвиняваха в пренебрежително отношение към плебеите и в таен стремеж към еднолична власт в Рим. Той имаше известна причина да мрази народа, тъй като, докато се биеше в свещените градове, домът му бе разграбен, след което бе изгорен до основи и имаше дори опасност самият Марций да бъде предаден едва ли не в робство. Гордостта не му позволяваше да забрави всички тези неправди и унижения. Плебеите се успокоиха впоследствие, след като добиха правото да участват в народния трибунат, който можеше да отменя решенията на магистратите или сената, ако такива решения бяха в ущърб на народа, но Кориолан никога не се съгласи да отстъпва и да дава път на народните трибуни, а ако ги срещнеше по улицата, дори плюеше след тях. Ето защо плебеите бяха решили да му отмъстят.

Кориолан е съзнавал, че хората от неговото съсловие няма да го спасят от народния гняв. Опасявайки се за живота си, той бе избягал през нощта от собствения си дом, охраняван от ликторите, бе преминал през градските порти и бе взел кон от собственото си имение извън града, след което бе препуснал на север, при волските.

До Рим бяха достигнали слухове, че волските са го приели с разтворени обятия, дали му нови дрехи и му позволили да извърши жертвоприношение на боговете, които го закриляли в бягството му. Волските, както и другите народи около Рим, ценяха високо римското военно изкуство и се надяваха, че прославеният военачалник, озовал се сред тях, ще им бъде от полза и ще обучи собствените им воини.

Наложи се есенният празник в цирка на Рим да бъде проведен два пъти. Тъй като при първото провеждане на празника бе допусната някаква грешка, боговете бяха изразили недоволство и изискваха повторно провеждане на празника. Бяха изпратени няколко лоши предзнаменования до жреците на Рим, че ако не бъдат послушани безсмъртните, градът ще бъде сполетян от злини. Сенатът предпочете да изразходва допълнителни средства и да организира отново игрите, но да не обижда боговете. Впрочем Терций Валерий отбеляза ехидно, че на сената му е необходим начин да отвлече вниманието на народа от развоя на събитията, ето защо послушните жреци бяха изтълкували по този начин знаменията.

Ние с Арсиное имахме за първи път възможност да присъстваме на подобни състезания и заехме хубави места в огромния цирк на Рим. Никога по-рано не бях виждал огромната постройка откъм вътрешната й страна. Римските състезания съвсем не приличаха на гръцките, по време на които се състезаваха свободни мъже, които мереха силата си. Вярно е, че римляните бяха наследили бойните изкуства и състезания от етруските, но съвсем бяха забравили първоначалното символно значение на кръвопролитията. Всичко бе придобило примитивен вид и кръвта се лееше единствено за удоволствието на тълпата. Дрехите на бойците, които трябваше да бъдат в различни цветове и да имат различни значения, както и бойните оръжия, като например тризъбец и мрежа, противопоставени на меч и щит, се определяха от жреците според правилата, създадени още в Регион, но самите бойци, както и тълпата, не разбираха изобщо смисъла на ритуалите.

Не искам да разказвам в подробности за кървавите състезания, които от жертвоприношение към боговете се бяха превърнали в кръвопролития без смисъл. Народът на Рим беше вълчи народ, който се радваше най-много на тези, които чакаха с чукове на рамо, за да размажат главата на падналия в боя. Бойците бяха роби или военнопленници, а не доброволци, както някога при етруските. Само ще спомена, че Арсиное се възбуждаше много от насилията, които се извършваха над животни и роби, и белите й ръце пляскаха възторжено. Беше облечена винаги в алени дрехи и косата й, която блестеше като мед, бе сресана по гръцки маниер, като на статуите, изобразяващи Афродита. Всичко това събуждаше завистта на местните знатни жени, които не умееха да си правят толкова изящни прически. Мога да кажа, че именно по време на празниците, когато придружавахме Терций Валерий в цирка и когато Арсиное му бършеше публично лицето, тя бе забелязана и за красотата й се заговори. Все още помня прекрасното й лице, застинало в очакване как ще се развие боят на арената, или пък във възторг от победителя, когато тя ставаше на крака да го аплодира заедно с хилядната тълпа. Зад стените на цирка тъмнееха хълмовете на Рим, обрасли в лаврови дървета и дъбове. Точно тъй помня лицето на Арсиное — на фона на тъмнеещите се хълмове, сред зловещото безмълвие или крясъците на зрителите. Помня го, защото тогава все още я обичах.

Най-късите дни на годината в Рим бяха посветени на бога, когото зовяха с името Сатурн. Това бе тъй старо и тъй свещено божество, че римляните се осмеляваха само внимателно да пооправят от време на време дървените колони, които подпираха фронтона на храма му. Сатурн беше по-стар от Юпитер Капитолийски, чийто храм бе издигнат от Ромул, първия цар на Рим. Говореха, че Сатурн е стар като земята. Празниците, които провеждаха в негова чест, римляните наричаха сатурналии. Хората си раздаваха подаръци, което през останалите дни на годината беше рядкост в Рим. Патрициите и плебеите се смесваха и робите заповядваха на господарите си. През тези дни всички роби от мъжки пол можеха да получат от господарките си това, за което не се говореше публично, тъй като римляните уверяваха, че по-целомъдрени жени от техните не могат да се намерят в целия свят. Но настойчивостта на това твърдение ме караше да мисля, че то не беше съвсем вярно. По този начин робите бяха омаломощавани и през останалото време на годината вършеха послушно работата си. По време на сатурналиите виното се лееше като вода, навсякъде по улиците имаше представления и никаква подигравка не се взимаше на сериозно. Тези дни наистина преобразяваха Рим и приличието съвсем се забравяше. Арсиное, въпреки че ходеше с наведена глава и гледаше да се държи скромно пред външни хора, получаваше непрекъснато подаръци, и то не само някакви си глинени съдове, а мазила, финотъкани одежди, помади, статуетки и дори украшения от благородни метали, огърлици и обици със скъпоценни камъни и сребърни огледала. Терций Валерий бе заповядал да се изпекат от глина статуетки, изобразяващи волове или овце, които Арсиное даваше в замяна на получените подаръци, за да подчертае скромността на дома, в който живееше.

Веднъж тя каза:

— Подобни празници не са нищо ново за мен. Някога в Картаген празнувахме дните на Ваал по много по-невъздържан начин. Всичко това, което виждам сега в Рим, ми се струва като детска игра в сравнение с оргиите, в които участвах някога. Младите мъже изпадаха в такъв екстаз, че нанасяха с нож резки по телата си подобно на жреците, а богаташите често подаряваха някоя от къщите си или цели кораби на жените, които умееха да доставят удоволствие или които бяха просто по вкуса им и знаеха как да се държат. Доста умерени ми се струват римските празници в сравнение с празниците на младостта ми. — Тя срещна погледа ми и побърза да добави: — Разбира се, изобщо не мечтая за онези дни. Съвсем не желая да взимам участие в оргии на страстта. Та нали именно страстната любов ме накара да тръгна по петите ти, Турмс! Именно страстта ме доведе до гибел, но слава на боговете, отново намерих сигурен покрив над главата си. И все пак — човек може да си спомни младостта и да въздъхне, да поклати глава сега, когато е помъдрял. Особено ако е жена като мен, която дължи благодарност на болен старец и споделя ложето на безделник.

С тези думи Арсиное искаше да ми напомни, че не съм нищо друго, освен гост в къщата на Терций Валерий и че дължа дори и това единствено на нея. Но празничното настроение, прекрасната храна, вино и ценните подаръци, които получаваше, я настройваха да се чувства добре и Арсиное сама ме привличаше нощем в ложето си.

Когато веднъж лежахме нощем един до друг, тя започна да ми говори с по-мек глас, сякаш й бе омръзнало да ме кори.

— Турмс, любими мой, месеците минават, а ти не предприемаш нищо. Свикнал си всичко да ти се поднася наготово. Скоро Мисме ще навърши четири години. Мисля, че е време да намериш начин да стъпиш на краката си. Ако не мислиш за себе си, помисли поне за мен и за бъдещето на дъщеря си. Не можеш ли да се научиш да караш бойна колесница или да свириш на тръба? Всъщност какво умееш, Турмс?

Бях сънлив и не исках да разсърдя Арсиное, затова казах полушеговито:

— Струва ми се, че ти самата знаеш най-добре колко добър любовник съм, Арсиное! Ако все още си съгласна с това, не ти ли е то достатъчно?

Тя ме плесна през устата, след което започна да рисува разсеяно с пръст по гърдите ми и каза:

— Никой мъж не може да се сравнява с теб в това отношение, Турмс. Но ето че ми хрумна една идея! Ако това е единственият ти талант, защо не се възползваш от него? Много римлянки биха останали доволни от теб и ти би се издигнал на висок обществен пост чрез леглата на патрицианките. Това е стар, изпитан способ, който често помага.

Възмутих се от думите й:

— Арсиное, нима не ме обичаш вече, щом си готова да направиш от мен платен роб на знатните римлянки?

Тя ме погледна озадачено, но като разбра, че ме е ядосала, побърза да ме успокои:

— Някои мъже биха приели думите ми като искрена похвала и биха били доволни от такова предложение. Вярно е, сигурно бих била ревнива, ако знаех, че спиш с други жени, но нали съм сигурна в обичта ти към мен! Така че нищо друго не би имало никакво значение! Но забрави думите ми, Турмс. Това беше само мимолетно хрумване.

След като Арсиное заспа, аз дълго време лежах буден и някак потиснат в постелята, вслушвайки се в шума и веселието на сатурналиите, които проникваха през стените на дома.

Само няколко дни по-късно, когато градът все още не бе утихнал от току-що миналите празници, а аз се чувствах ужасно, при мен дотича Арсиное с бледо като мрамор лице и със злобен вид, тъй че не изглеждаше особено красива, а по-скоро приличаше на медузата Горгона.

— Турмс — рече тя предизвикателно, — забелязал ли си нещо нередно у Ханна?

Трябва да си призная, че отдавна не бях обръщал особено внимание на Ханна, макар понякога да срещах погледа й, докато двамата си играехме с Мисме. Почти не бях разговарял с нея от онази нощ в Панорм, когато бях постъпил безразсъдно с момичето.

— Не, какво имаш предвид? — попитах аз.

Арсиное изпадна в ярост:

— Всички мъже са слепци! — извика тя. — Нима не виждаш, че Ханна е бременна? Ах, напразно се доверявах на мургавата развратница. Мислех, че ще съумея да я продам за висока цена в някой достоен дом. А сега кой ще я вземе, щом чака дете! Колко по-високо биха заплатили за нея, ако беше недокосната! Мислех, че я възпитавам добре. Но неблагодарницата е блудствала с някой роб или слуга зад гърба ми! Или може би с повече от един? Дали не е позната на мнозина ликтори и гладиатори? Аз ще й дам да разбере…

Спомних си това, което се случи между мен и Ханна, и изпитах вина. Вярно, че тя не можеше да е забременяла от мен, мислех си. Арсиное ме беше убедила, че съм безплоден. Но аз бях виновникът за това, че момичето не беше вече девствено и се бе отдало след мен и на други мъже. Явно не бе могло да устои на изкушенията на двуличния град. Ала не можех да споделя всичко това с Арсиное, а само гледах недоумяващо и казах накрая:

— Ханна бременна? Как е възможно?

След като се успокои малко, Арсиное продължи:

— Ханна злоупотреби с доверието ми. Но какво да се прави. Никакъв смисъл няма да седя и да страдам за непоправимото. Ще я продам колкото се може по-бързо, иначе всяка хапка, която хапва тя, всяко парцалче, което износва, са напразно хвърлени средства. Как мислиш, права ли съм, Турмс?

Потресен, отвърнах, че Ханна се грижи добре за Мисме, а този, който заплаща за нея, е Терций Валерий и ние нищо не губим. Арсиное ме хвана възмутено за раменете и ме разтресе:

— Глупако, нима искаш дъщеря ти да бъде отгледана от една блудница? На какво би могла да я научи тя? — Арсиное бе тъй превъзбудена, та не посмях да й напомня, че Мисме не е моя дъщеря. Тя продължи: — А какво ще си помисли Терций Валерий за нас, които не съумяваме да държим в подчинение дори една малка робиня? Ние и без това го обиждаме, като не му даваме нищо в замяна на щедростта му. Поне ти нищо не му даваш в замяна, Турмс! Но с теб е безполезно да се говори за пари. Умирам от срам, че не се грижиш за доходите на домакина ни. Но първо ще накарам да нашарят с камшик Ханна и лично ще следя да няма никаква милост.

Дори и сега, когато разказвам всичко това, не намирам думи за свое оправдание. Всичко стана толкова бързо, че аз, скован от чувство за собствената си вина, не съумях да се намеся. Арсиное си тръгна, а аз продължих да седя неподвижно, подпрял с длани главата си, вторачил поглед в цветните каменни плочи на пода. Осъзнах се чак когато чух виковете на Ханна. Бесен от гняв, изскочих на двора и видях, че Ханна беше привързана с кожен ремък към стълба и един роб от конюшнята я удряше по голия гръб с някакво отвратително упоение. Дрехите на момичето бяха полусъдрани и на нежния му гръб ясно личаха алените следи от камшика.

Аз се нахвърлих върху роба, издърпах от ръцете му камшика и го ударих по лицето. Той изстена и се отдръпна назад. Арсиное ме гледаше, цялата разтреперана. По бузите й бяха избили червени петна.

— Стига! — извиках аз. — Продай момичето, щом толкова искаш, но в някой порядъчен дом. Трябва да й намерим човек, който да може да се грижи за нея.

Щом секнаха ударите, Ханна падна на колене и тихо продължи да хлипа, макар да се опитваше да не издава нито звук. Видях, че беше изпохапала до кръв устните си, решена да не каже нищо.

Арсиное тупна с крак, облещи грозно очи и извика:

— Не се намесвай, Турмс! Тя трябва да си признае кой я е наредил така и къде е скрила получените пари!

Не издържах и ударих Арсиное през лицето, тъй че тя залитна назад, а аз се уплаших. Цялото й лице изведнъж посиня, а после посивя като пепел. Видях израза й на бездънна злоба, но това продължи само миг и тя изведнъж се успокои. Извадих ножа си, за да прережа ремъка, с който бяха завързали Ханна, но Арсиное даде знак на роба и каза:

— Не хаби ремъка, той струва пари. Нека робът да я отвърже, а после да надене същия ремък на шията й и още сега ще я заведа на пазара. Отивам и ще гледам да я дам на някой порядъчен човек за каквато и да е цена, щом тъй искаш, Турмс. Момичето не заслужава такава милост, но ти винаги си бил слепец.

Ханна вдигна подпухналите си от сълзи очи. Видях твърдостта й, видях, че е решена да не отговаря на никакви въпроси, въпреки че би могла да прехвърли цялата вина върху мен, тъй като аз бях първият й мъж. В погледа й нямаше присъда, а по-скоро благодарност, че й се бях притекъл на помощ.

Обзе ме долно чувство на облекчение заради това, че Ханна няма намерение да ме издава, и съвсем забравих, че не би трябвало да имам доверие на Арсиное. Казах:

— Закълни ми се, че ще я продадеш на най-добрия възможен човек! Закълни се, че ще я продадеш на някого, който ще обещае да се грижи добре за нея и за бъдещото й дете, дори и да предлага по-ниска цена!

Арсиное ме погледна в очите, въздъхна дълбоко и заяви:

— Разбира се. Все едно на каква цена. Само и само да се отървем от нея.

Появи се роб и заметна плащ на раменете на момичето, а друг, същият, който я биеше, преметна през шията й ремъка и я задърпа напред. Арсиное тръгна след тях, а аз останах вцепенен и сам. В последния миг събрах сили, хукнах след тях и хванах Арсиное за ръка:

— Моля те — казах, — научи името и къде живее човекът, който ще я купи, за да можем да узнаем как сме настанили Ханна.

Арсиное спря и поклати глава с укор.

— Скъпи Турмс, прощавам ти, защото си мъж и не разбираш. Държиш се тъй, сякаш ти се е наложило да умъртвиш любимото си куче или кон от милосърдие към недъзите му. Но добрият господар обикновено възлага подобно нещо на близък приятел и не иска да знае къде и кога е извършено умъртвяването. Пощади собствените си чувства и не се опитвай да разбереш къде ще попадне Ханна. Опитай се да я забравиш. Имай ми доверие, Турмс! Ще я уредя по най-добрия възможен начин, тъй че да си доволен. О, богове, колко си чувствителен!

4.

Явно боговете бяха решили да отредят такава съдба на Ханна и на мен ми бяха необходими цели девет години, както разбрах още от знамението, за да осъзная напълно кой съм всъщност и най-сетне да достигна до необходимата възраст на промяната. Навярно поради тази причина боговете ми бяха дали именно Арсиное за спътница, иначе не бих могъл да се задържа тъй дълго при земните желания и страсти. Кой друг, ако не Арсиное, би могъл да ме държи година след година окован в сивото ежедневие? Убеден съм също, че пак Арсиное бе накарала Терций Валерий да говори с мен. Един ден той ме повика настрани и каза сърдечно:

— Турн, скъпи сине, знаеш, че съм привързан към теб и че пребиваването ти в дома ми заедно с Арсиное облекчава тежките и печални дни на старостта ми. Наскоро пак се почувствах зле и всичко това ми напомни за смъртта, което пък ме кара да се безпокоя и за твоето бъдеще… Виж какво, Турн — продължи той с разтреперан глас, — много те обичам и това ми дава право като на човек с опит да кажа, че животът ти не е живот, достоен за мъж на място. Ти не проявяваш никаква изобретателност, макар да си се запознал добре с града ни и да говориш езика ни като истински римлянин. Можеш да станеш римски гражданин, стига да поискаш.

Той говореше, а тялото му се тресеше и от устата му течеше слюнка. Влезе Арсиное и си даде вид, че уж случайно е дошла точно в този момент, избърса устата му с кърпа, погали го по оредялата глава и ме попита:

— Надявам се, че не огорчаваш нашия домакин?

Щом усети ръката й, Терций Валерий веднага се успокои, спря да трепери, погледна я обичливо и каза:

— Не, дъще, той никак не ме огорчава, по-скоро аз го измъчвам с брътвежите си. Имам предложение към теб, Турн. Ако искаш, ще ти помогна да получиш гражданство в някоя от приличните триби[1]. Като плебей, разбира се, но това не е толкова лошо. В края на краищата си пристигнал в Рим с доста голямо състояние от злато и имуществото ти ще стигне да заплатиш цената, необходима, за да добиеш правото на място във войската като тежковъоръжен воин. В конницата няма да те вземат, но пък в пехотата сигурно няма да имаш затруднения, още повече, жена ти ми каза, че имаш военен опит. За това свидетелстват и белезите по лицето ти. Възползвай се от случая, Турн. Останалото ще зависи от теб, тъй като вратите на Янус[2] са винаги отворени.

Аз, разбира се, усещах приближаването на страшна война. Знаех, че изменникът Кориолан обучава волските на римско бойно изкуство. Той беше дотам хитър, че направляваше отрядите с воини към римската провинция и ги караше да запалват и да унищожават селищата, в които живееше простолюдието, но не закачаше именията на патрициите. Хората, които и без това нямаха особено доверие към патрициите, мислеха, че последните са влезли в тайно съглашение с Кориолан, опитвайки се да отнемат законните права на обикновения народ, придобити едва напоследък и то с извънредно големи усилия. Така че призивът да се записват във войската будеше у простите хора още по-голямо недоверие и подозрение.

Аз ни най-малко не се и съмнявах, че бих могъл да получа римско гражданство дори без помощта на Терций Валерий. С предложената си помощ той, разбира се, ми желаеше само доброто (според собствените си виждания и според схващанията на Арсиное), но като римлянин, мислеше и за собствения си град. Един бивш хоплит като мен би бил добра подкрепа за войската — човек, току-що получил римско гражданство, не би жалил сили, за да си заслужи добро име.

Предложението му беше разумно, но само споменаването на думата „война“ ме караше да настръхвам и да изпитвам отвращение. Това неприятно чувство бе тъй силно, че аз отвърнах:

— Терций Валерий, не ми се сърди, но според мен не ми е дошло още времето да стана римски гражданин. Може би по-късно. Макар че не съм сигурен дали мога да ти го обещая.

Терций Валерий и Арсиное си размениха недоумяващи погледи. За мое голямо учудване те не се опитаха дори да ме уговарят. Вместо това старецът запита с мек глас:

— А какво смяташ да правиш тогава, сине? Не се страхувай да разкриеш сърцето си пред мен, аз ще ти помогна със съвет, доколкото мога и ако изобщо мога.

Той още не се беше доизказал, когато бях осенен от мисъл, която явно отдавна се бе въртяла в главата ми, но чието значение осъзнах напълно едва сега.

— Освен Рим има и други места — му казах. — Искам да разширя познанията си и да прекарам известно време и в етруските владения. Известно е, че на изток се готви голяма война. Тя може да обхване и италийското крайбрежие, и за Рим, както и за всеки друг град в опасност, ще са добре дошли сведения за положението в другите земи. Аз съм наблюдателен и разбирам от политика, тъй че се надявам за в бъдеще да бъда полезен на Рим.

Терций Валерий се въодушеви безмерно:

— Много си прав, Турн. Политически съветници никога не са излишни и особено ако става дума за далечни страни. Като римски гражданин ще ти е трудно да се махнеш оттук, тъй като ще си свързан с военна служба. Ако искаш, мога да напиша писма до влиятелни хора в Цере и Вейи, това се най-близките до Рим етруски градове. Съветвам те да прекараш известно време и в Популония и във Ветулония, където етруските добиват желязо. Те ни го продават, така че Рим е зависим от тях.

Когато Арсиное се наведе, за да избърше крайчеца на устата му, аз се възползвах от случая и добавих:

— Дълго време разполагах с гостоприемството ти, Терций Валерий, и затова не искам от теб повече никакви услуги. Ще се погрижа сам за себе си, а послание от римски сенатор само би затруднило отношенията ми с високопоставените етруски. По-добре там да не знаят за връзката ми с Рим, макар високо да оценявам предложението ти.

Терций Валерий разбра, че искам да си оставя право на избор според обстоятелствата. Но той обичаше тъй силно града си, че и през ум не му мина възможността човек като мен, живял в Рим, да се откаже завинаги от града.

Той сложи ръка на рамото ми и каза, че няма нужда да бързам, а да обмисля спокойно действията си. Въпреки дружелюбния му тон усетих, че се радва на заминаването ми. По някаква неизвестна на мен причина и двамата с Арсиное искаха да се махна.

Самолюбието ми бе отчасти наранено и аз реших да не взимам пари от стареца, а да се опитам да се справя със собствените си спестявания, като се надявах дори да съумея да увелича собствеността си по време на пътуването.

Първото нещо, което направих, бе да сменя хубавите си обувки за римски сандали с груби подметки, да се облека с прост хитон и да се наметна със сив вълнен плащ. Косите ми бяха порасли и аз ги сплетох на плитка зад гърба си. Арсиное се смя до сълзи, като ме гледаше пременен по този начин. Веселието й смекчи тъгата ми от раздялата с нея, а мисля, че смехът помогна и на нея.

— Прав си, Турн — каза Терций Валерий. — Долу, по-близо до земята, ще съумееш да виждаш по-добре, отколкото от върха на покрива на храма. Когато бях млад като теб, ръцете ми бяха целите в мазоли, а дланите ми бяха широки като лопати. Ето в такава одежда започвам да те уважавам още повече.

Думите му би трябвало да ме накарат да се досетя, че тръгвам по нов и непознат път.

Във Вейи, най-близкия от етруските градове, прекарах до лятото. Всичко започна да се нарежда удачно за мен. Установих се в прилична странноприемница, където никой не проявяваше излишно любопитство и не ме питаше откъде идвам и с какво се занимавам, нещо, което би било типично за гърците. Прислужниците бяха мълчаливи и любезни, това ми стигаше. Изобщо Вейи нямаше нищо общо с шумните и ярки гръцки градове, нито пък със суровата атмосфера, която цареше в Рим. Струваше ми се, че съм попаднал в съвсем друг, изцяло нов свят. Странноприемницата беше всъщност доста скромна, което отговаряше на външния ми вид, но независимо от това в нея не беше прието гостите да се хранят с пръсти, а слугата слагаше всеки ден до блюдото ми сребърна вилица с два бода. Явно и през ум не му минаваше, че мога да я открадна.

Гледах да избягвам излишни запознанства, разхождах се сам из града, наслаждавах се на свежия му въздух. Навсякъде хората бяха скромни и се държаха приятелски. Чувствах се извънредно добре и непрекъснато сравнявах Рим с Вейи. В мислите ми Рим изглеждаше все по-варварски и варварски. Струваше ми се, че и жителите на Вейи мислят като мен, макар нито веднъж да не чух злобна забележка по отношение на Рим. Те живееха тъй, сякаш Рим не съществуваше. Всъщност Вейи и Рим бяха сключили двадесетгодишен мирен договор.

Още през първия ден от прекарването си във Вейи аз тръгнах да се разходя из града и да подишам свежия му въздух, който в сравнение с въздуха на Рим, наситен с блатни изпарения, беше наистина чародеен. Оказах се случайно на малък площад и седнах на една изтъркана от времето каменна скамейка. Хората бързаха, заети с всекидневните си задачи. Търговец водеше магаре с два коша, пълни с плодове. Селянка положи на чиста кърпа на земята късове сирене за продан. Изведнъж ме обзе много странно чувство. Струваше ми се, че и по-рано съм бил тук и съм гледал други забързани търговци и други обикновени жители на града. Бях обхванат и от необяснимо чувство на блаженство. Барелефите от глина, украсяващи близкия дом, ми изглеждаха извънредно познати. Станах и свих зад един от близките ъгли, всичко отново ми се струваше близко и познато. Точно пред мен в далечния край на улицата се извисяваше някакъв храм. Сигурен бях, че съм виждал по-рано предната страна и колоните му.

Удивително красиви, изрисуваните с ярки цветове статуи по покрива на храма представяха Артемида, която защитаваше елена си от Херакъл. Другите богове ги бяха наобиколили и наблюдаваха с усмивка действието. Изкачих се по стълбите на храма и тръгнах към портала с колоните.

Сънливият служител на храма потопи свежа клонка в свещена вода и ме напръска с нея. Вече нямах съмнение, всичко това бях преживял някога по-рано, в някакъв по-раншен живот.

Дълбоко в храма, във вътрешната цела, се издигаше статуя на богинята на Вейи. Лъч светлина падаше на главата й от пролуката на покрива. Лицето й бе красиво и омайно. Устните й се усмихваха, тя държеше в ръцете си младенец, а в краката й стоеше гъска. Не беше необходимо да се обръщам към служителя на храма, за да узная името на богинята, защото с дете в ръце и с гъска в краката се изобразяваше само една от безсмъртните. Ала не можех да си обясня откъде знаех името й — Уни. Положих лявата си длан на челото, а дясната си ръка вдигнах, за да я поздравя. Нещо ми подсказваше, че мястото, където се намирах, е една от най-древните и най-свещените обители — по-старо от самия храм и от града наоколо.

Жрецът отсъстваше и служителят, който позна по дрехите, че съм чужденец, започна да разказва за даровете и светините, поставени до двете стени отстрани. Но аз нямах намерение да го слушам и му направих знак с глава да се оттегли. Бях привлечен единствено от Уни, тази, която олицетворяваше женската нежност и доброта.

Чак тогава си спомних, че бях преживял нещо подобно преди години в храма в Ерикс. Тогава сънувах чудесен сън и все още го помнех добре. С мен, разбира се, и по-рано се беше случвало наяве видяното в съня, но все пак бях озадачен: каква връзка можеше да има между светилището на Афродита в Ерикс и този храм на милосърдната любов и майчиното щастие. Възможно ли е богинята да си прави шеги с мен?

В началото на лятото из Вейи се понесоха слухове, че войската на волските, предвождана от Кориолан, се придвижва към Рим, за да отмъсти за оскърбленията и гоненията, на които волските бяха подлагани от доста отдавна в този град. Но римските воини не излезли да пресрещнат вражеската войска, както обикновено ставаше в такива случаи. Ето защо се говореше, макар това да звучеше невероятно, че Рим се готви за обсада.

Пътят към Рим беше само един ден, но аз не се насочих натам, а тръгнах още по на север, към езерото на Вейи, а оттам по живописен път през хълмисти местности към Цере, град, разположен на самия морски бряг. Първото ми впечатление от езерото беше, че никога не съм виждал нищо по-царствено. То приличаше на блестящо сребърно огледало, а над спокойната му повърхност се стелеше мъгла, обагрена в розово и оранжево от изгрева на слънцето. Сам не зная какво точно ме развълнува тъй много. Чувах тихия плясък на прибрежните вълни, наслаждавах се на въздуха, съвсем различен от морския въздух, който бях дишал през по-голямата част от живота си. Сърцето ми подсказваше, че аз не съм просто пътешественик, който е дошъл да се възхищава на далечни земи. В душата си знаех, че и по-рано съм бил тук.

В Цере се озовах в града на мъртвите, който се намираше в далечния край на дълбока долина. Именно там разбрах колко велика и единна е земята на етруските. От двете страни на свещената алея се издигаха могили, укрепени с каменна облицовка. В техните дълбини почиваха древните владетели на града, обкръжени от жертвени дарове. Когато разбра, че идвам от Рим, пазачът на града на мъртвите ми показа могилата на предшествениците на рода на Тарквиний, които по това време имаха вече високо положение в Рим и смятаха новия си град и населението му за големи грешници. Ето защо всички властници от този род се погребваха в Цере с изключение на последния, който бе изпъден от Рим и бе погребан в гръцкия град Куме.

За разлика от Вейи животът в Цере беше по-шумен. От сутрин до вечер от многобройните ковачници се носеше грохот и звън на метал. По улиците бродеха моряци, дошли дотук от далечното пристанище на Цере, което беше чак долу, при устието на реката, защото бяха чули за веселия и изпълнен с наслаждения живот на етруските. Тези моряци от различните краища на света мислеха, че биха прекарали добре тук. Търсеха развлечения и се оглеждаха с интерес наоколо. Всъщност Цере беше малък град, по-малък от Вейи, но тукашните хора си изкарваха прехраната с оживена търговия. Те продаваха извънредно висококачествени метални изделия, чиято слава се носеше надалеч.

Ала на мен ми доставяше по-голямо удоволствие да се разхождам по свещената алея в града на мъртвите, отколкото по шумните улици на Цере. Там въздухът ухаеше на мента, дива мащерка и лаврови храсти. Пазачът, който беше доста учен мъж, ми разказваше, че кръглата форма на могилите е много древна, още от времената, когато обикновените домове на етруските са имали формата на куполи. Ето защо и храмът на Веста в Рим например има такава форма. Когато разказваше, той нито веднъж не употреби думата цар, а винаги говореше за лукумони. Помолих го да ми обясни какво всъщност означава думата „лукумон“.

— Много е трудно да бъде обяснено значението на тази дума на чужденец — каза той. — Лукумонът е това, което е.

Не разбрах какво иска да каже, а като видя това, той само поклати глава и се опита да ми обясни тъй, че да мога да проумея поне малко значението на тази дума:

— Лукумонът е свещен цар.

Аз вдигнах вежди в недоумение. Той посочи към някои от по-големите могили и каза, че те са гробници на лукумони. След това ми показа една могила с прясна пръст и каза:

— А това тук не е гробница на лукумон, а просто на владетел.

Настойчивостта ми започна да го ядосва. Не му достигаха думи да изрази неща, които според него бяха съвсем явни и не се нуждаеха от никакво обяснение.

— Лукумонът не е само владетел. Той е владетел, избран от боговете — каза сърдито той. — Той бива откриван. Бива узнаван. Той е най-главният жрец, най-важният съдия, най-върховният законодател. Обикновеният владетел може да бъде свален от власт, но това не може да се случи с никой лукумон, тъй като лукумонът е самата власт.

— Но как го откриват, как го познават? — питах аз още по-настойчиво. — Нима синът на лукумон не е също лукумон? — протегнах сребърна монета към пазача, за да го накарам да продължи да ми разказва.

Но той така и не можа да ми обясни как точно хората намират лукумона и как го отличават сред тълпите.

— Синът на лукумон по-често съвсем не е лукумон, но разбира се, може и да бъде. В много по-стари времена лукумоните са се раждали през всяко поколение, но нещата са се влошили доста оттогава и на света се раждат все по-рядко и по-рядко лукумони. — Той посочи към една гробница, близо до която се бяхме спрели. Пред нея се възвишаваше бяла колона, чийто връх бе увенчан със странна старинна фигура.

— А ето това тук е гробница на царица — усмихна се пазачът и разказа, че Цере е един от малкото етруски градове, които са били управлявани от жени. По време на царуването на тази жена градът разцъфтял и хората забогатели, поради което нейното време все още се наричало „златният век“.

Пазачът заяви, че царицата властвала цели шестдесет години, но аз подозирах, че той преувеличава, тъй като често му се е случвало да общува с гръцки пътешественици и е възприел от тях този навик.

— Нима е възможно жена да управлява като мъж? — попитах изумено.

— Тя беше лукумон — отвърна пазачът.

— Жена може ли да бъде лукумон?

— Разбира се, че може, макар да не се случва много често. Понякога точно това е желанието на безсмъртните. Стават такива работи в Цере — отвърна той нетърпеливо.

Често идвах точно до това разклонение на алеята и разглеждах величествените гробници наоколо, между които се отличаваше с бялата си колона могилата на царицата. Чувствах как мястото излъчва някаква тайнствена сила.

До стените на мъртвия град обикновено седяха грънчари и продаваха прости глинени урни за бедните. Те бяха необходимост, тъй като етруските не погребваха мъртвите си, както това правеха римляните, а изгаряха телата им и събираха праха им в погребални урни. Прахът на богатите често почиваше в бронзови или сребърни, изящно изработени съдове, но бедняците се задоволяваха с прости глинени урни. Капакът им обикновено е във вид на човешка глава или образ на божество.

Веднъж, както разглеждах разсеяно стоката на грънчарите, дойде един беден селянин заедно с жена си. От разговора им разбрах, че търсят подходяща урна за покойната си дъщеря. Когато забелязаха една урна във вид петел, те се зарадваха, мъжът извади медна монета и двамата я купиха без никакво пазарене.

Изумен попитах грънчаря:

— Защо тези селяни не се пазариха?

Той поклати глава.

— Не е прието човек да се пазари за свещени вещи.

— Но това не е никаква свещена вещ, а обикновен глинен съд!

Той взе да ми обяснява снизходително:

— Когато урната е току-що извадена от пещта, тя разбира се, все още не е свещена. Не я прави свещена и тезгяхът ми. Но щом в нея се озове прахът на покойната дъщеря на тези бедни хора, тя веднага ще се превърне в светиня. Ето защо урната се продава на приемлива твърда цена.

У гърците беше прието непременно да се пазарят за каквото и да е, затова казаното от грънчаря ми се стори доста странно. Настигнах селяните, посочих с ръка петела на капака на закупената от тях урна и попитах:

— Защо избрахте точно петел? Нима такава фигурка не е по-подходяща за сватбено тържество?

Те ме погледнаха учудени, след това и двамата възкликнаха в един глас:

— Но петелът кукурига!

— Каква като кукурига? — удивлението ми нямаше граници.

Селяните се спогледаха и се усмихнаха загадъчно, макар да бяха в траур. Мъжът прегърна жена си през кръста и отвърна:

— Петелът ще ни извести с кукуригането си възкресението.

Двамата продължиха пътя си, а аз останах на мястото си и гледах дълго след тях. Очите ми се премрежиха от напиращите сълзи. Простичкият отговор ме порази и го запомних за цял живот.

Не бих могъл да намеря по-добър пример, с който да покажа разликата между гърците и етруските. За гърците пеенето на петела е свързано с радостта от живота, а за етруските то означава възкръсването на мъртвите.

Имах намерение да се върна по морски път обратно от Цере в Рим, но ме забавиха слуховете, според които Кориолан освобождавал град след град, завзети някога от Рим, и бил освободил дори Лавиний, който се смяташе за главен боен възел на римляните. Говореха, че солените басейни в устието на реката скоро ще паднат в ръцете на волските. Ето защо аз потеглих още по-далече на север, към Тарквиния, твърдината на етруските.

Пътешествието ми съвпадна с разгара на лятото. Не знаех на какво да се удивлявам повече: на безопасността на пътищата или на гостоприемството на селяните, на блатата, превърнати в плодородни земи благодарение на отводнителни канали, или на дългорогия добитък, който пасеше по ливадите. Копаенето на канали и изсичането на дървета изискваше голямо строително майсторство, както и упорит труд на много поколения наред. Всичко това противоречеше на представите ми за етруските, които в Йония бяха считани за жесток и варварски народ.

Из обширните имения работеха мъже, чиято кожа бе по-тъмна от кожата на другите етруски. Имаше роби, които също се трудеха по полетата, но не видях да се отнасят жестоко към тях. Всички те разговаряха с господарите си с усмивка и без страх. Чух да се говори, че етруските рядко наказвали бегълците си, а и такива се намирали доста рядко, тъй като господарите гледали да им намерят работа, която им иде отръки. Много роби живееха доста по-достоен живот в домовете на етруските, отколкото биха живели в земите, от които идваха като свободни бедни селяни. Добросъвестният роб занаятчия получаваше лесно позволение да откупи свободата си, а бившият му господар му помагаше да стане гражданин, разбирайки, че всичко това е в полза на града. Към бягството на някой роб господарите му се отнасяха спокойно и казваха със смях: „Значи този човек не е бил роден за роб! Вината не е толкова у него, колкото у строгите му надзиратели!“

Тарквиния, струва ми се, ще пребъде във вековете. Ето защо няма да разказвам много за нея. По улиците й се срещаха много гърци. В този наистина много развит град знаеха да ценят уменията на чужденците и обичаха всичко ново, особено жените, които се възхищаваха на непознатите изображения по щитовете на воините пришълци. Само по въпроса за вярванията си, жителите на града смятаха собствените си жреци за много по-висши от които и да било други и не приемаха други предсказания освен на тарквинските оракули.

Тарквинците бяха доста приветливи и любопитни и тук също се сприятелих с много хора. Често ме канеха на големи пиршества, тъй като скоро се разнесе слух за мен, че съм човек, участвал в йонийските войни и че познавам сицилийските градове. Дрехите ми бяха твърде скромни и ми се наложи да си купя нов хитон и наметало, за да не предизвиквам излишни въпроси. Приятно ми беше докосването на тъканта на хитона ми, който беше от фин лен. Плащът ми, макар и тънък, беше от мека топла вълна. Купих си и ниска шапка, такава, каквато носеха и етруските. Започнах да мия редовно дългата си коса и я носех свободно пусната на раменете. Бръснех се всеки ден и когато се поглеждах в огледалото си, забелязвах, че наистина много приличам на етруск.

Точно тук, в Тарквиния, по време на един от пировете, на който бях поканен, дочух новини за Дионисий. Разказваха, че под негово водачество има цяла пиратска морска флота и че пиратите му се отбиват да си почиват на някакъв малък пустинен остров, като скриват внимателно следите си. Казваха, че както картагенците, тъй и гърците отдавна търсят този остров, но не могат да го открият. Вярваха, че Дионисий действа според тайно съглашение, което сключил с тираните на Сиракуза и Акрагас и че нарочно пречи на морските съдове на етруските и картагенците, но никога не закача гръцки кораби. Затова пък търговските кораби на Картаген винаги трябваше да пътуват охранявани от бойни съдове. Всичко това беше нечувано за морето на тиренците и подобно пиратство ги настройваше срещу гърците.

Тарквиния беше град на художниците, също както Вейи беше град на скулпторите. Освен зографи, които рисуваха стените на къщите или дървените ракли, имаше и по-висше съсловие художници, които рисуваха вътрешните стени на гробниците. Тяхното изкуство се предаваше от баща на син и се смяташе за свещено.

Градът на мъртвите в Тарквиния се намираше на хълм, от който се откриваше гледка към други безкрайни вълнисти възвишения, засадени с маслинови и лаврови гори, с овошки и други полезни растения, и така — чак до брега на морето. Могилите не бяха тъй високи като в Цере, но затова пък бяха много. Вратите на гробниците бяха от бронз или желязо, а пред тях имаше жертвена урна и олтар. В самата гробница се слизаше по стръмни каменни стълби до вътрешното помещение, чиито каменни стени от векове насам бяха винаги украсявани с погребални рисунки.

От свещения хълм се откриваше гледка и към живата Тарквиния, чиито дървени къщи бяха боядисани в светлосиньо, аленочервено, тъмнозелено и черно.

По време на една от разходките обърнах внимание на току-що направена могила, която все още беше с дървена, явно временна врата. Вратата беше отворена и аз надникнах вътре и извиках: дали живописецът би имал нещо против да сляза по стълбите, за да се запозная с работата му. Отговорът долетя до ушите ми във вид на ругатня, подобна на която не бях чувал дори и от устата на най-долните пъдари по време на пътешествията си. Но скоро се появи едно момче — ученикът на художника — с факла в ръка и ме покани да сляза долу.

Спуснах се по стълбите, доста груби и неравни, като се подпирах внимателно с ръка о стената. Видях изображение на морска раковина, сякаш богинята ми даваше знак, че съм на верен път. По такъв начин боговете и по-рано ми бяха напомняли за себе си, сякаш си играеха с мен. Но аз не спирах много-много да обмислям знаменията им. Душата ми се намираше в непрестанно търсене, но аз не го осъзнавах, тъй като тялото ми вървеше по своя си земен път.

Както споменах по-рано, гробницата беше издълбана в скалата. На двете странични стени бяха оформени продълговати лавици, в които явно щяха да бъдат поставени двамата покойника. Художникът бе започнал работата си на тавана на помещението. На него бяха изрисувани кръгове в различни цветове и гирлянди от цветя, чиито листа имаха сърцевидна форма. Към краищата на заобления таван бяха изрисувани квадрати — червени, небесносини, тъмнозелени и черни — това бяха същите цветове, които бях забелязал по къщите из града. Откъм дясната страна работата беше вече завършена. Картината представяше покойниците — мъж и жена. Те се бяха излегнали на ложе за гости, облечени в празнични одежди. На главите им имаше венци от свежи цветя и двамата изглеждаха млади и щастливи. Всеки държеше чаша в едната си ръка, а другата беше вдигната в знак на свещен поздрав. Гледаха се в очите, а под тях плуваха палаво делфини, които подскачаха из вълните на вечността.

Жизнерадостната картина ме развълнува извънредно много и аз дълго стоях пред нея мълчалив, без да имам сили да откъсна очи от стенописа. От лявата страна на гробницата художникът беше набелязал вече фигури на борци, танцьори и хвъргачи на диск. Ученикът му светеше търпеливо с факлата си. В ъгъла на гробницата горяха благовонни треви, които стопляха помещението и потискаха миризмата на влага и прясно смесени бои. Художникът чакаше търпеливо, докато аз разглеждах работата му, след което заговори на гръцки, за да мога аз, чужденецът, да го разбера.

— Е, какво ще кажеш, приятелю? И по-лоши рисунки има из гробниците, не е ли така? Единствено ей този кон никак не ми се удава — трудя се, трудя се, а той все изглежда някак скован. Напуснало ме е вдъхновението, гърлото ми е пресъхнало, а прахта от боите дразни очите ми.

Погледнах го. Той беше все още млад мъж, може би на моята възраст. Червендалестото му лице, тесните очи и подпухналите устни ми се сториха странно познати. Когато се приближи до мен, усетих, че дъхът му мирише на кисело вино. Той погледна с жаден поглед към глинения съд в плетен калъф, който висеше от пояса ми, вдигна ръце към тавана и възкликна радостно:

— Чужденецо, сигурно боговете те пращат! Казвам се Арунс, а родът Велтури са мои покровители.

В знак на уважение аз докоснах с пръсти устните си и отговорих със смях:

— Нека да се справим първо с питието в този съд, който донесох със себе си! Явно Бакхус ме изпрати при теб, макар ние, гърците, да го наричаме Дионис.

Живописецът сграбчи стомната, без да чака повече обяснения, хвърли презрително запушалката й в ъгъла и започна да пие виното тъй умело, че нито капка не падна на пода. След като утоли жаждата си, въздъхна с облекчение, изтри с ръкав устните си и каза:

— Сядай, чужденецо. Покровителите ми се разсърдиха днес по неизвестни за мен причини и ме обвиниха, че бавя работата и че не я върша както трябва. Като че ли тези почтени люде биха могли да разбират нещо от свещеното изкуство! Така че решиха да ме изкъпят в студена вода сутринта, след което да ме изпратят на работа само с един мях, пълен с изворна вода, и един хляб в торбата. Отгоре на всичко се смееха и разправяха, че чистата вода може би ще проясни главата ми и аз ще заработя по-добре! Казаха ми, че водата е от свещения извор на нимфата на Тарквиния, която е благословила града за вечни времена.

Аз седнах на каменната лавка. Арунс се намести до мен и изтри потта от прашното си чело. Извадих от пазвата си сребърна чаша, която носех винаги със себе си, за да показвам, в случай на необходимост, че не съм някой бедняк, напълних я с вино, отлях няколко капки на пода, отпих глътка и я подадох на живописеца. Той се разсмя, плю на пода и каза:

— Не се преструвай, приятелю! По лицето ти и по очите ти виждам що за човек си, тъй че дрехите ти и този вид на жертвоприношението нямат никакъв смисъл. Изисканият вкус на виното говори сам за себе си и няма нужда да ми се представяш със сребърна чаша. А що се отнася до мен, ние с Бакхус отдавна сме добри другари, тъй че и капка, паднала на пода, за мен си е чисто разточителство!

Предложих вино и на ученика на художника, но светлокосият юноша отказа със срамежлив глас, от което си извадих заключение, че живописецът, въпреки мазната си коса и изпоцапаните с боя дрехи, е наистина почтен мъж.

— Та значи ти си грък — каза той и не ме попита за името ми. — Е, тук в Тарквиния има доста гърци, а в Цере те са известни майстори на глинени изрисувани амфори. Но по-добре за тях би било да не се заемат със свещени стенописи, тъй като понякога ние, истинските живописци, се ядосваме тъй много, че сме в състояние да разбием всяка попаднала ни амфора в главата на незнаещите.

Той даде знак на момчето, което му донесе някакъв свитък. Арунс го разгърна и започна да ми показва чудесно изрисуваните фигури на танцьори и борци, флейтисти и коне. Но разсеяният му поглед и смръщеното му чело ми подсказаха, че мислите му са другаде.

— Разбира се, без предварителен образец нищо няма да излезе — каза той, след което се пресегна, хвана стомната и пресуши разсеяно глинения съд, тъй че и капка не остана от виното. — Цветовете са добре подбрани и ученикът ми сам може да нанесе контурите на рисунката на стената. Но такива образци помагат само ако не държат в плен въображението.

Той остави небрежно свитъка на коленете ми, стана, взе железния си резец и застана пред незавършената фреска. На нея беше изобразен юноша, който оседлаваше кон и същевременно го галеше по шията. По голямата част от картината бе готова — самата фигура на юношата и предната част на коня. Когато се приближих, видях че контурите на целия стенопис вече са нанесени на стената. Но явно художникът не беше удовлетворен от работата си. Той пристъпи напред, после отстъпи една крачка назад, размаха резеца във въздуха и аз разбрах колко ясно вижда във въображението си как точно трябва да бъде всичко. Скоро той потъна в работа и ученикът му подаде бързо четка от конски косми и глинени панички с разни бои. Арунс, обзет от творческо вдъхновение, нанесе бързо цветовете върху камъка, без да се придържа точно към старите контури. В самия ход на работата си той поправяше това, което не му се нравеше.

След като конят бе готов, той взе друга, по-малка четка, и я натопи в светлокафява боя, за да придаде естествен цвят на ръцете и раменете на юношата. Накрая прибави малко черен цвят на рамото, създавайки по този начин ефект на мускул, напрегнат под светлосиния хитон.

— Най-сетне — каза Арунс с уморен глас. — Стига им толкова на Велтурите за днес. Нима човек би могъл да повярва, че съм се родил, израснал, учил съм се, смесвал съм бои, страдал съм и съм живял толкова дълги години само за да преживея тези няколко кратки мига? Ти, чужденецо, разбира се, видя, че самото рисуване ми отне много малко време, и сигурно си помисли: колко е сръчен художникът, как умело рисува ръката му! Но едно нещо е занаятчийството, а съвсем друго — изкуството. Конят ми е прекрасен, Велтурите ще го харесат и ще ме похвалят, но те никога няма да разберат колко съм велик… Те не знаят какво е поражение, какво е полет нагоре и стремително падане надолу, не знаят колко трудно е да се предаде чрез бои цялата пълнота на живота, всичките му причудливости и капризи.

Ученикът се опита да го успокои:

— Велтурите те разбират добре. Те знаят, че има само един истински художник — Арунс. Няма да ти се сърдят. Те винаги са ти искали доброто.

Но Арунс изведнъж изпадна в ярост.

— В името на забулените богове! — извика тъй, че юношата трепна от уплаха. — Свали от плещите ми това бреме! Защо съм длъжен да изпивам цяло море от ненавист и злоба заради няколко мига радост и удовлетворение!

Аз извадих от плаща си втория, по-малък съд с вино, който носех за всеки случай, ако ми се наложеше да остана да преспя на открито, и бързо напълних чашата, след което му я подадох. Той избухна в смях и каза:

— Да, доста чаши вино съм изпил през живота си. В какво друго да търся утеха, ако не във виното? Нима делото, на което съм посветил живота си, е възможно за когото и да било? Разбира се, че не е, но не всички го разбират. О, много малко са тези, които разбират от изкуство! Някои дори ме смятат за безделник, за търтей. Всичко изглежда лесно достъпно, щом човек е млад. Ето и този невинен трезв юноша ще разбере всичко това много по-късно, и то при условие че не съм сбъркал, като го взех за това, което мисля, че е.

Предложих на Арунс да се върнем двамата заедно в града и да се отбием в някоя странноприемница, за да хапнем, но той поклати глава:

— Не! Трябва да прекарам тук до залез-слънце, а дори и до настъпването на нощта. Тук, в пещерата няма ни ден, ни нощ. Тъй трябва да постъпя не само за да задоволя Велтурите. Имам още много работа и се нуждая от усамотение, чужденецо.

Разбрах тези думи като прощаване и не настоях повече. Той се обърна отново към стената и забрави за присъствието ми. Жестикулираше и си говореше сам. Но когато тръгнах към стълбата, се обърна към мен и каза:

— Виж, приятелю, тези, които нищо не разбират, искат всичко да е в по-ярки цветове и да бъде тъй, както е у съседа. Ето защо по света има много преуспели мазачи, които рисуват точно както иска публиката. На тях, разбира се, им е лесно. Но истинският художник е отговорен само пред съвестта си. Аз не съм от тези, които се съревновават с другите, аз сам оценявам работата си — аз, Арунс от Тарквиния. Ако ми искаш доброто, приятелю, остави ми за спомен и втория си съд. В него се плиска малко вино. Той само ще ти пречи с тежината си — навън слънцето все още пече, а ти трябва да извървиш целия път до града.

Аз оставих глинения съд на пода с желание да помогна на този необикновен човек, тъй като разбрах, че виното му е по-нужно, отколкото на мен. На сбогуване той каза:

— Ще се срещнем сигурно пак.

Не, не случайно видях формата на раковина, когато се спусках надолу по стълбите. Богинята сама ме доведе при живописеца, за да се запозная с него и да видя стенописа, върху който той работеше упорито. Но аз също му бях полезен — той се освободи от мъчителните съмнения, които толкова често дерзаят талантливите хора. Той беше заслужил всичко това — аз разбрах, че Арунс е един от тези, които се завръщат.

[1] Триба — избирателен и териториален окръг на Древния Рим. — Б.пр. ↑

[2] В римската митология бог на вратите, а оттам и бог на всяко начало. Изобразяван е с две лица — едно обърнато към миналото и едно към бъдещето. — Б.пр. ↑

5.

През следващите няколко седмици не ходих в гробницата от опасение да не наруша работата на Арунс с присъствието си, макар че често минавах оттам, когато се разхождах из града на мъртвите. Но една нощ — това беше по време на гроздобера — двамата се срещнахме на улицата. Той вървеше подкрепян от двама приятели — не можеше да направи и крачка сам. Беше прекалено пиян. Въпреки състоянието си обаче тутакси ме позна, спря се, прегърна ме и залепи мокра целувка на бузата ми. После изфъфли:

— Ето те и теб, чужденецо! Откога чакам да се срещнем! Е, вярно е, че щом изтрезнея, не обичам да се срещам с никого, дори и с такива добри приятели като теб. Но точно сега е най-подходящото време за срещи. Трябва да прочистя мозъка си, преди да се хвана отново за работа. Хайде да отидем, братко, и хубаво да се напием, за да изхвърлим всички глупости от главата си. Време е да се отърсим от земните дребнави неща и да се заемем с божествените…

След като ми изговори всичко това със заплитащ се език, той възкликна:

— Но ти си трезвен, чужденецо! Защо бродиш нощем трезвен по улиците?

— Казвам се Турмс и съм йонийски бежанец — представих се аз на шумните приятели на Арунс, след което се обърнах към самия него: — По време на пълнолуние богинята ме мъчи и ме кара да бродя по улиците.

— Ела с нас — каза той — и аз ще те запозная с жива богиня.

Той ме взе под ръка, след което смъкна висящия от едното му ухо венец от лозови листа и го нахлупи на главата ми. Тръгнахме към дома, който родът Велтури бе дал на художника. Посрещна ни жена му, която не го нахока, а напротив, отвори широко входната врата, запали всички лампи, поднесе ни овощия, ръжен хляб и риба и дори се зае да среши разбърканата коса на мъжа си.

Почувствах се неудобно — като натрапник в къщата на почти непознат на мен човек. Ето защо побързах да се извиня на жената на Арунс и й се представих.

— Никога по-рано не съм срещал жена като теб — прибавих аз. — Всяка друга съпруга ще отправи упреци към мъжа си, който се връща пиян вкъщи, ще изхвърли приятелите му и ще продължи да го хока до зори, въпреки че е времето на гроздобера.

Тя въздъхна и отвърна:

— Ти явно не познаваш добре мъжа ми, а аз живея с него вече цели двадесет години. Уверявам те, че ролята ми на съпруга никак не е лека, но съм се научила да го разбирам, макар някоя друга жена, с по-слаб дух от моя, отдавна да го е напуснала. Знам, че съм му нужна. Напоследък дори се бях притеснила, тъй като от няколко седмици насам той не слагаше и капка вино в устата си, а все ходеше мрачен, размишляваше, въздишаше, пъшкаше, късаше скъпи парчета пергамент, на които бе нарисувал нещо, или трошеше восъчни плочки. Бях започнала да се боя дори за разсъдъка му. Но сега най-сетне съм спокойна. Знам, че той е в началото на някаква нова творба, и си обяснявам мъките му като мъки на твореца. Утре той ще бъде напълно спокоен, ще облече работната си дреха и ще отиде в гробницата още призори, за да не изпусне нито миг от драгоценното време. Арунс е добър мъж, никога не ме е бил. Единствената му слабост е, че пилее пари и никога не дава на приятелите си да плащат за виното, макар да е потънал до уши в дългове. Но и това не е кой знае каква беда, тъй като Велтурите се грижат за него и щом завърши работата, ще му купят нови дрехи и ще го обсипят с дарове.

Докато разговаряхме, Арунс излезе навън и се върна с амфора в ръце. Той счупи восъчния й печат, но не можа да изтегли запушалката. Жена му побърза да се притече на помощ, отпуши амфората и сипа от виното в голяма чаша, според рисунките й коринтска изработка. В стаята имаше и една прекрасна скъпа ваза с изображения в червени краски. Жалко, че една от дръжките й беше счупена.

Жената на Арунс ни наля от виното, без да го смесва с вода. Явно не искаше да подчертава факта, че някои от нас бяха вече съвсем пияни, а напротив, подаде ни с усмивка скъпи чаши и ги напълни, като не забрави да налее и на себе си.

— Тъй е най-добре — каза умната жена и отпи наздравица в моя чест. — Годините са ме научили, че ако и аз си пийна, понасям по-лесно пиенето на мъжа си. Тогава не ми е мъчно за изпочупените съдове, нито за изпотрошените скринове и столчета, нито пък за гредите на вратата, които често се разкъртват от гостите на Арунс, когато решат да си тръгнат.

Тя ми подаде керамична чаша, на дъното на която беше нарисуван сатир с кози крака, прегърнал през шията гола нимфа. Не бях допил още първата си чаша, когато изведнъж към нас се присъединиха отнякъде две танцьорки. Тъй като стаята беше малка, излязохме на двора.

Още в Рим бях чул да се разказва, че етруските танци, дори и най-неистовите от тях, са винаги свещени, тъй като от памтивека се изпълняват единствено с една и съща цел — за утеха на боговете. Като начало бях свидетел на два съвсем различни танца, тъй като танцьорките съблякоха част от дрехите си и затанцуваха полуголи, единствено за да ни доставят удоволствие. Поне на мен ми се стори така. Те изобщо не се нуждаеха от вино, още повече че един от приятелите на Арунс се оказа виртуозен свирач на флейта. Той засвири отначало бавно, но постепенно ускори темпото, докато накрая жените се виеха пред нас в истински вихър.

Най-накрая танцьорките захвърлиха и последните си дрехи и продължиха да танцуват голи под светлината на луната, а на гърдите им блестяха скъпоценни огърлици, подарък от другия приятел на Арунс, който приличаше на благородник въпреки скромните си дрехи. После разбрах, че всъщност беше един от младите представители на Велтурите. Трябваше да се сетя и по-рано, че е знатен, само като гледах фините му ръце, продълговатото му красиво лице и бадемовидните му очи.

Той пи за мое здраве и каза:

— Не мисли лошо за тези пияници, Турн. Всеки от тях е добър в работата си и аз, който съм най-младият тук, не мога да се сравнявам с тях, макар да умея да въртя меча и да яздя добре. — Той кимна към танцьорките: — Ето и тези девойки владеят добре занаята си. Не напразно са се учили на изкуството на ритмични телесни движения — от десет години насам, и то всекидневно.

Аз отвърнах:

— Съвсем ясно ми е, че съм попаднал в благородно общество.

Той разбра, че скромното му облекло не може да ме измами, но не се разсърди, въпреки че беше млад и изпълнен с тщеславие, а и принадлежеше към етруската аристокрация. Родът му беше тъй стар, че той сякаш ме разпозна инстинктивно и се почуди на обществото, в което бях попаднал. Чак по-късно осъзнах всичко това.

Нашият домакин бе в добро настроение и аз се възползвах от това, за да попитам:

— Майсторе, защо боядиса коня в гробницата в синьо?

Арунс ме погледна изумено с мътни очи и отвърна:

— Понеже той беше светлосин, когато се яви пред очите ми.

Аз настоявах:

— Никога не съм виждал син кон.

Арунс не се разсърди въпреки очакванията ми, а само поклати снизходително глава:

— В такъв случай жал ми е за теб, приятелю.

Повече не разговаряхме за това, но думите му ме засегнаха. По-късно и сам се убедих, че понякога конете наистина са сини.

На сутринта се чувствах отвратително и си почивах цял ден. Разбрах, че след пира Арунс отишъл да се изкъпе в реката, сложил на главата си пресен венец от дъбови листа и се заклел никога вече да не вкусва вино. Той повторил клетвата си и казал, че се надява думите му да са силни, както е силен стволът на дървото, чиито листа украсяват главата му. Според жена му Арунс винаги давал подобна клетва след пиянство и всичко това траело до мига, в който отново се срещал с приятели и започвал пак да пие.

Не мина и седмица, когато ученикът му запъхтян дотича при мен в двора на странноприемницата и радостно ми съобщи:

— Турн, Турн, стенописът е готов и Арунс иска да дойдеш да видиш пръв готовата работа в знак на благодарност за това, че му донесе щастие.

Яхнах кон и първо се спуснах в долчинката, после заизкачвах хълма. Ученикът на Арунс беше седнал зад мен и се държеше здраво за пояса ми. Отначало бързах да се озова при Арунс, но пътят беше толкова красив, че аз несъзнателно възпирах коня и се любувах на гледката. Есенните облаци се разсеяха и слънцето засия ласкаво над главите ни. Стана съвсем топло. Бях обзет от чувството на упоително спокойствие.

— Боговете ни гледат — прошепна ясноокият младеж зад гърба ми. Изведнъж ми се стори, че самият той е пратеник на боговете.

Когато се спуснах в гробницата, видях, че задната стена е изрисувана в светли тонове и цялата сияеше и излъчваше спокойствие и хармония, умиротворение и красота. Арунс не се обърна и не ме поздрави. Той стоеше неподвижно и съзерцаваше произведението си. Не исках да му преча, затова не пророних нито дума.

От сводовете на тавана висяха краищата на надиплената тъкан на разтворена шатра. В нея високо-високо над тленната земя гуляеха боговете и се подпираха на меки възглавнички, разпилени из божествената зала за пиршества. От двете им страни се издигаха два обелиска, украсени с венци от цветя. Много по-ниско от безсмъртните на просто ложе лежеше празнично облечената двойка смъртни — мъж и жена. Около тях стояха юноши и девойки с вдигнати за приветствие ръце. Отляво бе поставен съдът за размесване на виното, прикрепян от прислужница, която също бе вдигнала почтително ръка. Като се вгледах внимателно, забелязах, че подът на шатрата се сливаше със сводовете и краищата й се спускаха сякаш надолу, тъй че се създаваше впечатлението, че тъкмо в центъра на огромната фреска седяха и пируваха безгрижно безсмъртните.

— Пирът на боговете — прошепнах аз и въздъхнах. Тъй ми подсказа сърцето, но земният ми разум не бе достатъчен, за да може да обясни смисъла на нарисуваното.

— Или смъртта на лукумона — уточни Арунс.

Изведнъж разбрах какво искаше да каже той и защо именно на мен искаше да покаже първо произведението си. Но мигът на прозрението само проблесна и аз отново се върнах в земното си тяло.

— Прав си, Арунс! — възкликнах. — Никой друг не би се осмелил да нарисува нещо подобно. Самите богове са държали четката ти и са подбирали цветовете чрез ръката и очите ти.

Докоснах плахо ръката му. Той се обърна и аз го прегърнах. Арунс положи доверчиво главата си на рамото ми и заплака. Но това бяха радостни сълзи и той скоро ги избърса с изпоцапаната си с боя ръка, тъй че краските се размазаха по лицето му.

— Прости ми, Турмс, че проливам сълзи, но работих ден и нощ, спах ето на тази каменна лавица и почти нищо не ядох и не пих. Сам не зная дали е сполучлив стенописът и как тъй успях да го завърша. Нещо в мен ми нашепва, че днес е краят на цяла една епоха, макар и още малко да се забавят новите събития. Може би и животът ми ще свърши, макар да остана жив още десет или двадесет години. Ето защо плача.

В този миг аз гледах с очите му и сърцето ми биеше с неговото, заедно с него аз преживях смъртта на лукумона и знаех, че още малко, и ще настъпят новите времена, които ще бъдат по-лоши и много по-тежки, и че тези времена няма да бъдат тъй възвишени, както озарилите лицата на светлите богове. Мястото на свещените духове и на безсмъртните божества ще бъде заето от чудовища, които ще изпълзят от дебрите на земята, от тъмни демони, които ще навяват на хората кошмарни страхове.

Повече няма какво да разказвам за Арунс и неговата творба. Преди да си тръгна от Тарквиния, аз изпратих скъп подарък на жена му, но на него не изпратих нищо, тъй като това, което ми разкри живописецът, беше безценно.

А сега ще разкажа, как тъй аз, бедният странник, се сдобих с възможността да купувам ценни вещи и да дарявам скъпи дарове на приятелите си. В един от последните дни от пребиваването ми в Тарквиния минах покрай пъстра шатра, издигната в близост до градската стена. В сянката на тази шатра няколко младежи играеха на кости. Те бяха знатни юноши и сред тях беше и Ларс Арнт Велтури. Той ми махна за поздрав с бледата си ръка и предложи:

— Искаш ли да поиграеш с нас, Турмс? Сядай, напълни си чашата и вземи костите!

Приятелите му започнаха да ме разглеждат с нескрито любопитство. Бях облечен със скромни пътнически дрехи, а нозете ми бяха обути в сандали без украшения. Младите хора се усмихваха пренебрежително, но никой не посмя да възрази на Ларс Велтури. Недалече бяха вързани породистите им коне. Разбрах, че си имам работа с прославените водачи на тарквинската конница, към която принадлежеше и Ларс Арнт. Ала изобщо не усетих смущение, а седнах срещу Ларс и покрих коленете си с плаща си.

— Рядко играя на кости, но с теб съм готов да опитам — казах.

Юношите възкликнаха изумени, но Ларс им даде знак да замълчат, сложи костите в купичката и ми я подаде с думите:

— Ще играем ли на цял залог?

— С удоволствие — отговорих аз безгрижно, макар да разбирах, че може би става дума за цяла златна монета или за мина сребро, тъй като тези богаташи сигурно не играеха за по-малко.

— Ха! — продължаваха да възклицават младите мъже и дори запляскаха с ръце. — А имаш ли пари, страннико?

— Млъкнете! — заповяда им Ларс Велтури. — Разбира се, той отговаря за залога си. Ако ли не — аз отговарям за него.

Хвърлих костите. После той хвърли — и аз изгубих. По този начин изгубих три пъти още преди да съм отпил от виното си.

— Три пълни залога — каза небрежно Ларс Велтури и сложи настрани три прекрасни пластинки от слонова кост. — Искаш ли да продължим, Турмс, приятелю, или първо да си починем?

Погледнах към небето и помислих, че три мини сребро са огромна сума. Помолих се безгласно, призовавайки Хеката, която някога ми беше обещала да ме покровителства. Когато наведох глава, видях на камъка до себе си гущер. Богинята ми бе дала знак, че присъства.

— Да продължим — казах, пресуших до дъно чашата и отново хвърлих костите.

Знаех предварително, че победата ще бъде моя. Наведох се, за да видя знаците на костите. Етруските не рисуваха точки по костите за игра, а букви. Ходът се оказа възможно най-удачният. Ларс Велтури също хвърли костите и изгуби. По този начин спечелих три пъти поред. Младежите забравиха за пренебрежението си към мен и се струпаха около нас, затаили дъх. Един от тях каза:

— Никога по-рано не съм виждал нищо подобно. Ръката му съвсем не трепери и той дори не се вълнува.

Това наистина беше така. Гледах към прелитащите врани, радвах се на синьото есенно небе и спокойно хвърлях костите. По нежните страни на Велтури избиха червени петна и очите му заблестяха, макар за него да нямаше голямо значение дали ще загуби или ще спечели. Увличаше го просто самата игра.

— Няма ли да отпочинем? — попита той, когато отново се бяхме изравнили и той бе получил обратно три от своите пластинки от слонова кост.

Аз напълних чашите, пих с него и предложих:

— Хайде да хвърлим още веднъж, само веднъж, за да видим кой е победителят. Време ми е да тръгвам.

Мислех, че не би било подходящо да се задържам дълго при Арнт и изисканите му приятели. Всъщност единствено него познавах и само с него бих могъл изобщо да разговарям.

— Както искаш — каза той и без да чака повече, хвърли първи костите. Веднага след това обаче ми се извини: — Лошо хвърляне, но явно си го заслужавам.

Аз го победих само с малко преимущество и по-добре, защото по този начин Арнт нямаше да изживява прекалено болезнено загубата си. Станах с намерението да тръгвам. Младите воини ми отстъпиха път с уважение.

— Не забравяй да си вземеш пластинките от слонова кост! — извика след мен Ларс Велтури и ми ги подхвърли.

Аз ги прибрах със смях и казах, че това няма особено значение, тъй като за мен беше удоволствие да се срещна с него самия и да поиграем като приятели. Като чуха това юношите зяпнаха от изумление, а Ларс се усмихна лъчезарно и каза:

— Още днес или най-късно утре сутринта ще изпратя роба си да ти донесе печалбата. Ако забравя, много те моля, не се срамувай, а непременно ми напомни!

Но той не забрави за дължимото. Още същата вечер в странноприемницата, в която бях отседнал, се появи слуга на Велтури, облечен в твърде красиви дрехи, който носеше в кожена торба цял талант сребро. Подаде ми я без много предисловия и поиска да му върна пластинките от слонова кост, които принадлежаха на господаря му. Чак тогава разбрах какво имаше предвид Ларс Арнт, когато говореше за цял залог. Един талант сребро беше огромно богатство, с което бих могъл да си построя къща и да си купя земи, както и да си наема прислуга. Реших никога вече да не докосвам кости за игра, докато бях все още в Тарквиния, въпреки многобройните изкушения, на които бях подлаган.

Когато се върнах в Рим, бях истински богаташ. Пътят към града беше открит, тъй като волските се бяха отказали да го обсаждат през зимата. Не показвах на никого, че съм се замогнал, а живеех скромно като хората около мен. Всичко, което Хеката ми дари в Тарквиния, бях взел със себе си, но на връщане към Рим се хванах като прост моряк на кораб, който пренасяше зърно. Етруските бяха започнали отново да продават жито на Рим, тъй като градът бе изпаднал в затруднение заради войската на Кориолан. Те разбираха, че римският сенат може да реши да купува житото за града от Сицилия и побързаха да предложат услугите си, преди търговците от Панорм да ги преварят.

И така, беше късна есен, когато отново се озовах на брега, точно пред пазара за добитък, и тръгнах пешком покрай Тибър. По раменете си имах следи от въжетата, с които бяхме теглили кораба със зърното до самото пристанище. В обикновена торба от козя кожа аз носех своя талант сребро. Като прост моряк можех лесно да го сваля на брега, без да бъда проверен от квесторите. Но аз сметнах за необходимо да настоя среброто ми да бъде записано в градските книги. За мен това имаше значение, тъй като не исках за в бъдеще да ме смятат за просяк в дома на Терций Валерий.

Когато видяха колко съм богат, другите моряци избухнаха в смях и се развикаха, че ако са знаели за среброто ми по-рано, отдавна да са ме убили, да са хвърлили тялото ми в морето и да са прибрали богатството ми. Но собственикът на кораба ми плати полагаемото се в медни монети и аз прибрах заплатата в кесията си. В Рим се ценяха преди всичко пестеливите хора.

С торба сребро на гърба си, облечен в дрипи и обут в прости сандали, с доста дълга брада и сплъстена от пътя коса, аз крачех из тесните улички на Рим и дишах въздуха, пропит от блатните изпарения. При храма на Меркурий срещнах полуслепия авгур, бе все тъй мръсен, с невчесана коса и с крива пастирска тояга в ръка. Той явно чакаше да се появи някой доверчив чужденец, на когото би могъл да гадае и да разкрие благоразположението на боговете, както и да му покаже забележителностите на града. Поздравих го и му се усмихнах като на стар приятел, но той не ме позна, а се намръщи и ми обърна гръб. Ускорих стъпките си и се насочих право към дома на Терций Валерий. Ревът на добитъка затихваше, както се отдалечавах от пазара. Бързах да се прибера у дома. Тялото ми жадуваше за Арсиное.

Вратите на дома на Терций Валерий бяха широко разтворени, но когато се опитах да вляза, робът вратар взе тоягата си и за малко да ме удари. Той изобщо не можа да ме познае и чак когато споменах името му, ръката му се отпусна. Терций Валерий е в сената, каза ми той, а господарката си е вкъщи.

Когато влязох в двора, към мен се втурна Мисме и прегърна коленете ми. Тя беше пораснала, бузките й бяха още по-кръгли, а косите й бяха започнали да се къдрят. Вдигна поглед към мен, и видях в усмихнатите й очи очите на Микон. Изведнъж момиченцето се намръщи, помириса дрехите ми и каза с упрек:

— Миришеш лошо! — откъсна се от мен и изтича обратно в къщата.

Чак тогава осъзнах в какъв вид се връщам. Без да вдигам много шум, аз пристъпих в залата с надеждата да успея да се добера до покоите си, без да бъда видян, и да се изкъпя и да избръсна брадата си. Но изведнъж Арсиное се появи пред мен и щом ме видя, пребледня и се развика гневно:

— Ах, ето те и теб, Турмс! Как само изглеждаш! Всъщност не очаквах нищо по-добро от теб!

Радостта ми от срещата ни се изпари при тези думи. Хвърлих торбата със сребро на пода и разпилях богатството в краката й. Сребърните кюлчета зазвънтяха по каменните плочи. Арсиное се наведе, взе едно от тях в ръце, загледа го с невярващи очи, а после вдигна изумен поглед към мен. Извадих от пазвата си златни изящни обици, които й бях купил от Вейи, както и златна игла, която бях купил от най-известния златар на Тарквиния, и ги хвърлих в краката й.

Тогава Арсиное хвана ръката ми с топлите си нежни длани и на лицето й се изписа усмивка. Без да обръща внимание на мръсните ми дрехи, тя се хвърли да ме прегръща и да целува брадясалото ми лице.

— О, Турмс, Турмс, колко ми беше мъчно за теб! Ако знаеш само колко беше страшно, когато волските бяха обградили града! А ти през цялото време само пътешестваш! Как тъй не се позаинтересува как я карам аз тук? — тя погледна към среброто и златото в нозете си.

Аз отвърнах хладно, че през цялото време, докато пътешествах, винаги се осведомявах за дома на Терций Валерий и бях получавал сведения, че Арсиное е добре и нищо лошо не се е случило. Ето защо нямах причини да се безпокоя. Говорейки, усещах топлината на тялото й, усещах докосването на гладката й кожа. Та това беше моята Арсиное! Отново бях готов да й простя всичко — тъй страстно я желаех в този миг. Как бях успял да прекарам толкова много дълги месеци без нея?! Тя прочете в очите ми всичко това, въздъхна дълбоко и прошепна:

— Не, не, Турмс, първо трябва да се изкъпеш и да се облечеш в чисти дрехи, да хапнеш нещо…

Но аз забравих, че съм грък и че чистоплътността е в кръвта ми. Хвърлих яростно плаща си на пода, хитона си метнах на прага на стаята на Арсиное, а мръсните си сандали — пред ложето й. Най-накрая тя беше отново с мен, моята Арсиное! Горещите ни тела се преплитаха в страстна прегръдка, жаркият й дъх ме изгаряше. На лицето й засия усмивката на богинята, устните й се изкривиха загадъчно, а очите й потъмняха. Тази страшна усмивка ме очарова, доведе ме до изстъпление, застави ме да извърша безумства.

Тъй искам да запомня своята Арсиное…

6.

През зимата в Рим започнах да общувам с всякакви хора и да завързвам различни запознанства. Пътуванията ме бяха научили, че не трябва да избирам приятелите си, воден от суета, и в каквато и среда да се намирам, трябва да се държа естествено и да не изпадам в самохвалство. Търсех хора, с които да ми бъде интересно, и ги намирах както сред нискородните, тъй и сред знатните.

Случи се тъй, че веднъж попаднах в една кръчма и случайно заиграх на зарове със собственика на кораб, пренасящ желязо от Популония — точно през онази зима доста търсена стока. Човекът изгуби всичките си пари и в отчаяние започна да си скубе косите. Но с желанието да поправи нещата той сбърка още веднъж — предложи ми да хвърлим пак заровете и ако спечеля, да ме превози безплатно до Популония. Хвърлихме заровете, той отново изгуби, но каза, че ще удържи думата си и че обещаното си е обещано. Явно разбираше много добре, че ако се опита да хитрува, никога вече нямаше да бъде допуснат до въпросната кръчма. След като изтрезня, той отново се хвана за главата и възкликна:

— Какво сторих, защо бях тъй лекомислен! Но моля те, щом потеглим на път, облечи се поне в етруски дрехи и се научи да се държиш колкото се може повече като етруск. Ще те отведа в Популония, както обещах, но не отговарям повече за нищо. Стражите не обичат, когато на рудниците се появяват чужденци.

Успокоих го, като му казах, че говоря свободно етруски и че досега съм се преструвал, че не владея добре езика му. След това му върнах парите, които бях спечелил. От радост търговецът се напи отново и се оттегли в компанията на момичетата от кръчмата.

На следващата сутрин го навестих на кораба му, облечен в красиви етруски дрехи и с етруска заострена шапка на главата. Като ме видя, търговецът се зарадва, макар да беше бледен и да се чувстваше зле от пиянски прекараната нощ. Каза ми, че приличам напълно на етруск и че ще потеглим, щом морето се успокои, още повече че корабът трябваше да отнесе обратно стока в Популония. Сенатът на Рим беше обещал в замяна за желязото да достави волски кожи, но както обикновено, не бързаше особено, а се пазареше за точната цена.

Ето защо измина още време и чак напролет, само два дена преди новата обсада на Рим от волските, ние потеглихме на север. Огньовете по крайбрежието подсказваха близостта на волската войска, но за щастие задуха попътен вятър и корабът ни успя да излезе бързо от долното течение на реката и да навлезе в морето. Около тиренските брегове нямаше никаква опасност, тъй като те бяха охранявани от бързоходни церенски и тарквински съдове.

Вятърът, както е обичайно през пролетта, беше променлив, но все пак успявахме да се придвижваме напред. Минахме покрай Ветулония и известния етруски остров, където бяха железните рудници, и най-сетне се добрахме до Популония. Крайбрежният военен съд ни придружи до самия бряг, като следеше да не оставим на някой остров част от стоката, която носехме, както и кои са моряците на кораба. Щом се озовахме най-накрая в пристанището, видях, че на брега сновяха много стражи, облечени от главата до петите в желязо. Никога по-рано не бях виждал подобни бойни доспехи и шлемове — изработени от съвсем гладко желязо, без никаква резба или украшения. А самите шлемове бяха най-странни — те покриваха целите им глави и имаха отвори само за устата и очите, тъй че воините приличаха на някакви чудовища. Копията и мечовете също бяха без никаква украса и всичко това внушаваше много по-голям ужас, помислих си аз, отколкото конска грива, развяваща се на върха на шлема, или глава на Горгона на гърдите на ризницата.

Пристанищните митари, облечени в сиви дрехи, се качиха на палубата ни без оръжие и капитанът им предаде книжата на кораба с всички необходими печати. Търговецът пък представи списък на стоката, която бе пренесена.

Всички моряци трябваше да покажат дланите си на митарите, за да могат последните да проверят дали са наистина моряци и гребци. После те се вглеждаха в очите на моряците. Не ги интересуваше дали пред тях стои ибериец, сардинец или някой чужденец от още по-далечна земя — главното беше той наистина да е моряк, който няма да търси на брега нищо друго, освен леки жени и евтино вино.

Аз минах последен през проверката. Като видях как се отнасят с простите моряци, зарадвах се, че този път бях облечен в красиви тарквински дрехи, а не в простите дрехи на скитник, и че косите ми бяха сплетени старателно на плитки. Митарят, който ме погледна в очите, изведнъж се развълнува по неизвестна за мен причина. Той прекрати прегледа и се упъти към другарите си, след което започна да им обяснява нещо. Трима страховити стражи впериха изумени погледи в мен. Най-младият от тях докосна с пръсти устните си, но най-старият се намръщи и го погледна с упрек. После той взе обикновена восъчна плочка, сложи на нея печата на града — главата на Горгона — и ми я връчи с думите:

— Напиши името си на плочката, чужденецо. Можеш свободно да се разхождаш из града.

Когато срещнах погледа му и видях как блестят очите му, на мен ми се стори, че тукашните стражи са знаели за идването ми и че смятат да ме проследят, а след това да ме задържат и да ме обвинят в прекалено любопитство. Ето защо реших да не скривам нищо, а казах:

— Имам намерение да посетя железния остров и да разгледам знаменитата шахта, а тъй също да се разходя из страната и да видя големите гори, от които добивате дървения си материал и после правите въглен.

Митарят вдигна нетърпеливо тънките си вежди и каза:

— На пластинката ти е печатът на Горгона. Напиши името, което смяташ да ползваш.

Изненадан, побързах да кажа:

— Името ми е Турн и идвам от Рим.

Той ме прекъсна с рязък жест:

— Не те питам за нищо и ти не си длъжен да обясняваш нищо на никого.

Всичко това беше извънредно странно. Търговецът зяпна и ме загледа тъй, сякаш ме виждаше за първи път. И сам не можех да разбера защо ме посрещаха толкова доброжелателно в Популония — все пак това беше град, който се пазеше зорко от чужденците, почти толкова, колкото и пристанището на Картаген.

Самата Популония приличаше на стражите си — сурова и деловита. Местните жители се отличаваха с трудолюбието си: ямите, в които се топеше желязото, димяха денем и нощем, тъй че къщите бяха покрити с дебел слой сажди. На герба на града беше изобразена медузата Горгона, както и боговете Сефланс[1], Тиния[2] и Уни[3]. Сефланс беше в средата на герба, тъй като популонците се кланяха неистово на бога ковач. Научих, че тук живеят много по-заможни хора, отколкото където и да било из другите етруски градове. Но тези богати родове не се големееха с богатството си, а живееха скромно и изпращаха синовете си да поработят малко в железните мини, преди да ги обучат на други неща. Дъщерите си не даваха на чуждоземци, а избираха съпрузите им само измежду местните младежи. Вярваха, че желязото трябва да си остане при желязото, а не да отива при дървото, глината или дори вълната.

Богаташите си почиваха само през лятото в своите имения далече от града сред тучни поляни и бистри рекички. Отнасяха се с не особено голямо уважение към глинените предмети, но затова пък събираха изделия от цял свят — златни, сребърни и кехлибарени произведения на изкуството, предмети, изработени от слонова кост или абаносово дърво. Блюдата, чашите и другите съдове за хранене в такива семейства можеше понякога да тежат цял талант, но те никога не показваха на външни хора богатствата си. Любопитно беше и това, че носеха златни пръстени на първата става на показалеца си като знак за това, че богатството е нещо тленно и може лесно да бъде пропиляно и изгубено.

С почти празния кораб за пренасяне на руда аз тръгнах безпрепятствено към Илва[4], острова с шахтите за добив на желязо. Исках да го разгледам, както и да проуча все още неразработените железни залежи. Робите, престъпниците и пленените гали, които работеха в рудниците, бяха обречени на тежък труд, но жилищата им бяха сухи и храна им се даваше колкото искаха. Три пъти в седмицата получаваха месо. Надзирателите ми поясниха, че ги хранят тъй добре не от милосърдие, а за да могат да се трудят както трябва. В края на краищата може ли робът да бъде силен, ако не е хранен добре?

Не по-малко от рудниците ме изуми и храмът на мълнията, който стоеше на най-високия хълм, недалече от залежите с руда. Около храма бяха наредени позеленели от времето бронзови статуи, които олицетворяваха съюза на дванайсетте града. Това бяха много стари изваяния, тъй че мълнии бяха разбили главите или пък бяха разтопили пръстите на краката на някои от тях. Но никой не понечваше да ги възстанови, тъй като всяка статуя напомняше за най-нещастните събития в живота на града — за лошите реколти, за войните, за болестите.

Именно там, в близост с храма, бурите вилнееха по-често откъдето и да било, а мълниите светеха по-ярко. Най-мъдрите гадатели идваха тук, за да разгадават знаменията, изпратени им от боговете. За тази цел на скалата беше прикрепена голяма бронзова плоча и на нея бяха изобразени дванадесетте посоки на света, дванадесетте небесни сфери и дванадесетте пророкуващи божества за лоши предзнаменования. Пророчествата можеше да бъдат четени и тълкувани единствено от прорицателите.

Много хора бяха загинали тук от удар на мълния, но все пак някои бяха останали живи и по този начин бяха получили жречески сан. Никакъв друг обред не беше нужен. Този, който беше оживял след удар от мълния, бе почитан повече, отколкото жреците, служещи в храма. Старшият жрец на храма бе приел посвещението на мълнията едва след като бе попаднал на острова. Той бил съвсем млад тогава. Оттогава насам бяха изминали повече от петдесет години.

Що се отнася до подробностите по обреда на посвещението, никой страничен не можеше да ми обясни нищо, но все пак по заобиколен път до ушите ми стигнаха сведения, че бъдещият жрец беше удрян от невидим камшик, от чиито удари косата му се изправяше, а от ноктите на пръстите му изхвърчаха искри.

В храма имаше много светини: например големи късове янтар и парчета от козината на рис, които бяха донесени от Масилия.

Тук не беше прието да се гадае на чужденци. Мълниите предсказваха съдбата единствено на етруските и на градовете им. Те предупреждаваха за нещастията, които грозяха Етрурия, или пък обещаваха богати, плодоносни години. Старшият жрец обаче накара учениците си, късо подстригани юноши, да ме преведат през храма и да ми покажат всичко любопитно в него, а след това ме покани при себе си. Той не говореше много, само ме нагости с пресен хляб и бистра вода и ми поръча да дойда пак в храма по време на буря — разбира се, при условие, че не се страхувам.

Наложи ми се да почакам няколко дни. А когато над морето запълзяха черни облаци и вятърът задуха неудържимо, аз тръгнах към храма, при това тъй много се страхувах да не закъснея, че нараних коленете си, спъвайки се в корените на едно дърво. Когато се изкачих на хълма, видях, че морето е цялото в пяна, а мълниите вече святкат над Популония и Ветулония.

Щом ме видя, жрецът ме успокои да не бързам толкова и ме покани в храма. Едва бяхме влезли вътре, когато по покрива му зачукаха едри дъждовни капки и скоро ливна дъжд като из ведро. Внезапно ярка мълния освети вътрешността на храма и статуята на богинята на мълнията с черно лице и бели очи. След това се разнесе тътена на гръмотевицата.

След като постояхме известно време пред статуята, старецът каза, че е дошло времето. Той ми нареди да се съблека, а себе си заметна с вълнен плащ. След това излязохме навън, небето над нас беше черно. Той ми заповяда да стъпя с боси крака на бронзовата плоча и да се обърна на север. Самият той също пристъпи до мен. Над главите ни се виеха зигзагите на блестящите мълнии. Изведнъж стана съвсем светло и една огромна мълния се стрелна към нас от тъмния облак. Тя заблестя над главите ни като страховита дъга и отново се скри в облаците, без да достигне до земята. В този миг чухме ужасен гръм.

Жрецът положи ръцете си на раменете ми и каза:

— Боговете казаха!

Треперейки от студ, потресен от случилото се, аз тръгнах след него обратно към храма. Той избърса тялото ми със суха кърпа и ми подаде вълнен хитон. Не произнесе нито дума повече. Гледаше ме с мекия си, топъл поглед, сякаш му бях син.

Аз също не смеех да питам нищо, но изведнъж ми се прииска да му се изповядам и му разказах как някога, когато бях съвсем млад, незнайно защо се бях озовал под един древен дъб пред вратите на Ефес и там ме беше ударила мълния. Спасил ме беше овенът, който ме бе побутнал, сякаш да ме събуди от смъртоподобния ми сън. Казах на жреца, че тогава помнех единствено името си: Турмс. Дори дрехите ми бяха разкъсани от бурята и аз бях останал гол. В полубезпаметно състояние бях прикрил голотата си с един от вълнените пояси, които девойките на Ефес окачаха около извора на Афродита. След това ми се бе наложило да се спасявам с бяг, тъй като местните жители ме нападнаха и искаха да ме убият с камъни. Приютила ме беше самата Артемида в храма си.

— На богинята на луната дължа живота си — продължавах аз и разказах още и за мъдрия Хераклит, който беше заплатил за очистването ми и ме бе взел за ученик, тъй като обичаше всичко странно и необикновено и презираше простолюдието. Болшинството от гърците считаха, че човек, ударен от мълния и оживял след случилото се, сигурно е престъпник. Ето защо искаха да ме убият с камъни. Възможно е да бяха прави, добавих аз, тъй като по-късно навлякох беди на Ефес, както и на цяла Йония…

Признах на жреца най-голямото си престъпление — това, че бях подпалил храма на Кибела в Сарди, заради което бе избухнала война, а великият цар на персите възненавидя Атина. След като му разказах всичко това, аз склоних глава пред него в очакване на сурова присъда, но той само сложи длан на главата ми и каза доброжелателно:

— Ти си направил това, което си бил длъжен да сториш. Няма защо да се боиш от мрачната богиня, тъй като си желан гост на земята. Разказът ти потвърждава предчувствието, което ме обзе, когато те видях. Сега съм сигурен.

— В какво си сигурен? — попитах от любопитство.

Той се усмихна тъжно и поклати посивялата си глава:

— Нямам право да разкрия това пред теб, докато сам не го разбереш. А дотогава ще бъдеш навсякъде чужд. Ако понякога затъгуваш или бъдеш изпълнен със съмнения, спомни си, че си белязан от боговете, а от днешния ден си и под защитата на земните сили.

Душата ми се изпълни с мъка, тъй като не разбирах какво иска да ми каже жрецът. Явно беше, че не бях достигнал все още до необходимата възраст или мъдрост.

Жрецът замълча и аз прочетох умора в очите му. Когато дъждът престана да вали и облаците започнаха да се разсейват, той ме изпрати до вратата на храма и ме благослови в името на своя бог. Яркото слънце блесна иззад облаците, въздухът беше свеж и прозрачен, земята сияеше и преливаше в ярки цветове.

След няколко дена бях отново на борда на кораб, който отплаваше от Популония на север, към устието на втората велика река на етруските. Там слязох на брега и поех към вътрешната земя, по течението на реката, към град Фезуле. В този град живях като обикновен човек. Чувствах, че наближавам зрелостта.

Чак с настъпването на зимата потеглих към планините, а оттам по течението на Тибър се завърнах в Рим.

Когато тръгвах от Рим, беше ранна пролет. Сега, когато се връщах отново в Рим, беше също ранна пролет. Но не ми се иска да разказвам за това време, тъй като щом се срещнах с Арсиное, забелязах, че тя е в напреднала бременност. Видът й никак не ме зарадва.

[1] Бог на огъня и ковачите у древните етруски. — Б.пр. ↑

[2] Етруски бог-гръмовержец. — Б.пр. ↑

[3] Жената на Тиния — у римляните Юнона, а у гърците — Хера. — Б.пр. ↑

[4] Латинското наименование на остров Елба. — Б.пр. ↑

Книга девета
Лукумон

1.

Когато отново пристъпих в патрицианския дом на Терций Валерий, аз видях, че старите стълбове от двете страни на входната порта бяха поправени и отново боядисани. Щом влязох в атрия, просто не го познах — там всичко блестеше и имаше много нови лъскави предмети. Басейнът беше украсен с бронзовата фигура на танцуваща грация, покрита само с тънък воал, а фигурата на орача с воловете, толкова скъпа на Терций Валерий, бе преместена и сложена в тъмен ъгъл. Разглеждах всичко това спокойно и без да бързам, за да мога да спечеля време и да се съсредоточа преди предстоящия ми разговор с Арсиное, когато тя изведнъж изтича да ме посрещне. Бях толкова развълнуван, че сърцето ми заби силно, сякаш щеше да изскочи от гърдите ми.

След като минаха първите мигове на срещата ни, Арсиное дойде на себе си и се загърна по-добре в наметката си на римска матрона, сведе поглед към пода и каза:

— Ах, Турмс, как ме изплаши само с неочакваното си пристигане! Разбира се, длъжна съм да ти обясня много неща, но в сегашното си положение не трябва да се вълнувам, затова ще бъде по-добре, ако се срещнеш първо със скъпия Терций Валерий. По-късно ще поговорим насаме.

Тя се оттегли бързо някъде в дома и аз дочух как се разрида и започна да вика прислужниците си. Когато чу плача и виковете, пред мен се появи и самият Терций Валерий с тояжката си. Той толкова много бързаше да види кой е странникът, предизвикал шума, че чак изпусна восъчните таблички, които държеше в ръка — явно точно преди идването ми се беше занимавал с делови въпроси. Щом ме позна, изпусна тояжката си и възкликна изумено и същевременно неуверено:

— Ти ли си това, Турн? Мислех, че вече никога няма да те видя. Всички бяхме убедени, че си загинал по време на морска буря. Арсиное срещна един моряк, когато в отчаянието си обикаляше града и търсеше някого, който и да е, само и само да научи вести за теб. Същият моряк се закле, че те е видял как загиваш и как корабът, на който си пътувал, е потънал. Ние преживявахме тежки времена тогава — Рим беше обсаден от волските, и не се усъмнихме в думите му.

Обясних спокойно, че не можех да изпратя вести за себе си поради обсадата и добавих, че явно никой не е страдал особено от отсъствието ми и от липсата на новини, тъй че може би щях да направя по-добре, ако изобщо не се бях връщал в Рим.

Терций Валерий побърза да отвърне:

— Не, не, скъпи Турн, не ме разбирай погрешно. Винаги ще се радваме да те видим и да те посрещнем тук в дома си като най-близък гост и приятел. Много се радвам, че си жив и здрав. Всъщност появата ти не променя по никакъв законов начин нещата, тъй като Арсиное ми призна, че вие двамата никога не сте сключвали законен брак и че не сте се разбирали особено, но че тя те е следвала само по жизнена необходимост. Толкова копнеела да се върне в родния си град, от който злощастната съдба я прогонила още в детството й… И тъй, какво исках да кажа? Не, не чувствам никаква лична обида спрямо теб, Турн, а и Арсиное не изпитва неприязън към теб. След като богинята отново ме дари с мъжество, макар да съм толкова стар, аз сметнах за свой дълг да встъпя в законен брак с Арсиное, особено като се имаше предвид ниското й положение. През това време независимо от жестоките лишения, на които бяхме подложени, аз като че ли се подмладих с десет, дори с двадесет години. И сам ще се съгласиш, Турн, че изглеждам чудесно, нали?

И този, по-рано тъй разсъдлив старец, надут от гордост и суета, започна да се перчи пред мен и да показва мускулите си. Кожата на шията му висеше, тъй като се беше избръснал гладко и нищо не я прикриваше. Беше облечен в сенаторска тога от фина тъкан, поръбена с алена лента, и я придържаше с едната си ръка кокетливо като капризен юноша. Не знаех дали да плача или да се смея, толкова жалко ми се стори всичко това.

Не отвърнах нищо и Терций Валерий продължи смутено:

— Разбира се, наложи се да минем през някои трудности, тъй като трябваше да докажем, че Арсиное е по произход патрицианка и римлянка. Тя може би ти е разказвала при какви странни обстоятелства, бидейки беззащитна сирота, й се е наложило да напусне родния си град. Но смелостта и решителността, които Арсиное прояви по време на обсадата, както и доброто име, което си заслужи сред римлянките, много й помогнаха. Съпругите на сенаторите потвърдиха, че само истинска римлянка може да се държи тъй достойно като Арсиное и да се жертва за нашия град.

Не разбирах за какво става дума, но Терций Валерий продължи:

— Сенатът прие това като доказателство за произхода й и първо я призна за римска гражданка, а после и за патрицианка. Иначе нямаше да можем да сключим брачен съюз според римското право, тъй като бракове между плебеи и патриции са забранени. От момента, в който тя бе призната за патрицианка, римското право защитава доброто й име, честта и имуществото й. Всякакви предишни обещания и задължения, дадени пред лица, които не са римски граждани, нямат вече никакво значение.

Терций Валерий извика новия управник на дома, който се появи на часа, облечен в разкошни одежди, и се поклони пред господаря си. Старецът заповяда да ни се донесат хляб и вино, за да може да ме приветства както трябва и да потвърди гостоприемството си. По разсеяност бях докоснал полицата над огнището и това не бе убягнало от погледа на наблюдателния старец. Може би се бях докоснал до огнището и не само поради разсеяност, а от вътрешната студенина, която изпитах, щом дочух новините.

След като пихме вино и отчупихме парчета от питата, ние се наместихме по-удобно и скоро забелязах, че виното започна да омайва слабия старик. Лицето му се зачерви и той стана по-приказлив.

— Искрено се радвам — разприказва се той, — че приемаш вестта тъй спокойно, Турн! Виждам, че наистина си разумен човек. Арсиное ми призна, че те отпратила надалече, за да може да ми покаже чувствата си — тя отдавна се влюбила в мен… Освен това разбрах, че си безплоден и че с теб горката жена никога не би узнала що е майчинско щастие. Една слаба и беззащитна жена не може да вини себе си, ако бъде насилена от мъж. А точно това се случило някога на Арсиное: тя самата ми призна, че именно тъй е била зачената Мисме — от някакъв насилник. Много уважавам решението й да задържи детето при себе си въпреки горчивите спомени, събуждани от самия вид на малката. Да, Арсиное наистина е мъченица! Напълно разбирам, как самото ти появяване, Турн, е достатъчна причина да се разстрои скъпата ми съпруга. Сега тя ридае, но скоро, надявам се, ще се успокои. Бременните жени са толкова чувствителни! — Той взе да се киска глуповато и да си играе с тояжката, която държеше между коленете си. След това продължи: — Дълбоко в душата си аз съм селянин, свикнал да вижда как се плодят животните, и затова не се притеснявам да говоря за отношенията между мъжа и жената. Кълна ти се, Турн, че Арсиное е чиста като момина сълза и съвсем невинна. По-рано не бях срещал жени като нея. Освен това, скъпи Турн, на теб мога да разкажа с гордост, че тя е и героиня. Тя бе най-смелата от всички римлянки и се обърна към богинята за помощ, когато Кориолан ни беше обсадил с войските на волските. Тя, именно тя ни дари с благоволението на богинята, тъй че Кориолан свали обсадата на Рим и се махна заедно с войската си — смръщи вежди и стисна по-силно тояжката си. — Когато волските отстъпваха, те не пропуснаха да разграбят много патрициански домове. Аз също пострадах. — Старецът заговори бързо и нетърпеливо за нещастията, които бе преживял, но внезапно лицето му се проясни, гласът му стана писклив и той добави: — Но все пак — останаха ми земите, а освен това се избавихме от Кориолан. Волските не му се доверяват вече, тъй като прекрати обсадата без битка, макар с големи трудности да бяха направили обсадните кули и тарани. — Терций Валерий продължаваше да напряга непослушната си памет и езикът му работеше без почивка: — Да, мисля, че бях започнал да разказвам за Арсиное и за безкрайната й свенливост. Лесно убедих сената, че тя е патрицианка, но много по-трудна се оказа втората задача — да убедя роднините си, който не искаха да вярват, но които в последствие видяха със собствените си очи, че отново съм добил мъжествеността си. Ние, римляните, не сме особено стеснителни в тези дела… Например всички съмнителни мъже трябва да се съблекат пред свидетели, за да докажат, че не са избягали роби и че не са скопени. Но в нашия случай затруднението беше, че Арсиное дълго не искаше да се съгласи да докажем двамата, пред свидетели възвръщането на мъжествеността ми. Както ти споменах вече, Арсиное е чиста и невинна, сякаш е девствена девойка, а не жена, познала и други мъже.

— Без съмнение, сигурно — казах с горчивина.

Но Терций Валерий не ми обърна внимание, а продължи:

— Брат ми, племенникът ми и един нарочно избран представител на сената станаха най-накрая непосредствени свидетели на това, че съм способен да изпълнявам съпружеските си задължения. След всичко това никой вече не се съмняваше, че Арсиное е заченала именно от мен. Съпротивата на роднините ми отслабна. Племенникът ми Маний бе особено възхитен от свенливостта на Арсиное и побърза да убеди и другите роднини в невинността й. Сега най-сетне всичко е наред и аз често благодаря на покойната си жена, която ми даде знак от отвъдното, като прие образа на Арсиное.

В този миг в залата влезе и самата Арсиное, с очи, подпухнали от плач. Тя се наведе и целуна Терций Валерий по челото, след което избърса с привичен жест устата му.

— Надявам се, че не се преуморяваш, съпруже — нежно заговори тя, — като говориш за неприятни неща.

Главата на Терций Валерий спря да трепери и той придоби съвсем спокоен вид.

— Не, скъпа. Най-добре е да се хване бика за рогата. Мисля, че и Турн ще се съгласи — нямаше време за отлагане, трябваше да му разкажа за всичко, което се случи между нас, и за подвига ти. И така, както вече споменах, у нас всичко е наред и единственото, което трябва да обсъдим, са паричните въпроси. Когато дойдохте за първи път в Рим, цялото ви имущество беше погрешно записано само на твое име, Турн, макар да съм сигурен, че това не е бил хитър ход от твоя страна. Ти просто не познаваше тогава обичаите и законите на града ни и явно имаше намерение да се грижиш за Арсиное. — Той поглади ръката й и аз би трябвало все пак да кажа, в чест на бившата жрица, че тя не издържа погледа ми, а наведе очи. — Турн, не се съмнявам в порядъчността ти — продължаваше старецът — и ти, разбира се, ще поискаш веднага да поправиш положението и да отпишеш от твое име всичко, което по право се пада на Арсиное. Аз също записах много богатства на нейно име, както и няколко роби.

Тъй като аз мълчах, Терций Валерий помисли, че се колебая, и каза гневно:

— Естествено, никой не може да те принуди да го сториш, но мисля, че някои разкрития от миналото ти биха ти попречили доста да добиеш благоволението на сената. Не е ли така, мила?

Той погледна въпросително към Арсиное и тя кимна в знак на съгласие.

Дълго време не можех да откъсна поглед от скъпото лице на бившата си жена, от нежните й ръце и рамене, от дългите й извити мигли.

Най-накрая събрах сили и казах:

— Още утре ще си тръгна и ще уредя всичко така, както искате. Никакви неприятности няма да имате с мен. Винаги съм се грижил за Арсиное и сега съм също тъй готов да й услужа, както някога. Ще припиша таланта сребро и някои златни украшения на нейно име и те, ще се съгласиш, Терций, не са лоша придобивка — дори за дома на един сенатор. Нека всичко това да увеличи още повече уважението, с което се ползва Арсиное сред римските патрицианки, макар най-ценното й притежание да си остава все пак свянът й, безгрешното й поведение, както и невинността й.

Арсиное не се изчерви, а пак кимна, след което погали разсеяно посивялата и оредяла глава на съпруга си.

Защо ли не изпаднах тогава в ярост от наглото й поведение? Защо не се опитах да отворя очите на Терций Валерий? Защо не му разказах що за жена е подслонил под покрива си? И защо ли не я взех със себе си насила? Та нали само да поисках, тя сигурно би изоставила Рим! Доказателство за силата, която имах над нея, бяха прекараните ни съвместни години в Ерикс, в Сегеста, в Химера, в горите на сиканите… Може би не го направих, защото виждах, че тя най-сетне бе постигнала целта си. Цял живот Арсиное се беше стремяла към спокойно, уютно, богато семейно огнище. Защо ми трябваше да я изтръгвам оттам и да я подлагам отново на опасности? Съдът беше разбит и виното бе изтекло. Нужно ли беше да се опитвам да го залепя? И защо? За да мъча и себе си, и нея? Освен това не бях сигурен дали бих могъл да отворя очите на заслепения старец. Мъчно ми беше да огорчавам възрастния патриций, който се чувстваше толкова щастлив. Сигурен съм, че той всъщност не беше чак толкова глупав и може би просто бе решил да вярва на всичко, което му разказваше Арсиное. Та тя беше красива жена! Той я бе спечелил за съпруга — това му беше достатъчно. Такава е човешката природа.

Когато се отказах от имуществото си в полза на Арсиное, Терций Валерий изведнъж прояви признаци на безпокойство и започна да поглежда към Арсиное, сякаш чакаше съвет от нея. Тя му се усмихна ободряващо и Терций Валерий, който явно се бореше с вроденото си скъперничество, каза:

— Ти си човек на честта, Турн. Затова заслужаваш награда. В края на краищата, ти си този, който си изтръгнал Арсиное от ръцете на безжалостния грък и я върна обратно в родния й град, тук, откъдето жестоката съдба я е прогонила още съвсем малка. Тъй или иначе, двамата с Арсиное искаме да ти подарим петнадесет югера[1] плодородна земя заедно с необходимите сечива за обработване и двама роби. Тази моя собственост е отделно от другите ми земи и е на самата граница с етруските, тъй че няма да ми е много трудно да се разделя с нея. Някога я получих като обезщетение срещу дълговете на един плебей, който загина във войната. Там живеят двама от моите роби — възрастен мъж и жена, на които имам пълно доверие. Вярно е, че главната постройка бе изгорена от волските, но оборът и курникът си останаха непокътнати, а двамата роби са настанени временно в колиба до постройките.

Знаех, че този дар му струваше много, тъй като скъперничеството му беше всеизвестно. Но благородството му се обясняваше с факта, че искаше да се отърве от мен колкото се може по-бързо и да ме накара отново да напусна града и жилището му. Освен това той сигурно мислеше, че ако започна да се грижа за петнадесет югера земя, сигурно скоро щях да поискам да получа и римско гражданство, а всичко това беше от полза за града му. Казах си, че любовта към Арсиное не го беше лишила от разсъдък. Но аз нямах намерение да се превръщам в римлянин. Ето защо, след като обмислих предложения от него подарък, аз отвърнах:

— Приемам твоя дар, Терций Валерий, за да не оскърбя щедростта ти с отказ. Но не разбирам много от земеделие. Иска ми се да остана в града, тъй че ще трябва да се задоволя с доходите, които би ми носила тази земя. Сигурно ще мога да получавам и допълнителни средства, ако се наема като учител по гръцки, ако започна да гадая на длан или пък да играя понякога в цирка на Рим.

Арсиное изсумтя презрително, а Терций Валерий, който също изпита неудобство от думите ми, сложи ръката си върху нейната, за да я успокои.

— Скъпи Турн, радвам се, че не се стесняваш от ниския си произход и говориш открито по какви долни начини смяташ да се издържаш. Мисля, че Субура[2] би била много подходящо място за теб. Чувал съм, че и по-рано си прекарвал добре там, но не исках да споменавам нищо, тъй като беше мой гостенин.

Арсиное почервеня и възкликна:

— Най-накрая хвърли маската си, Турмс! Сигурно си прекарвал много пъти там в обществото на леки жени! Мислиш си навярно, че ще ми липсваш!? Ето какво имам да ти кажа — според мен ти не трябва да се връщаш вече в Рим, а да се заселиш в Субура и да си останеш там! Сам знаеш, че само благодарение на моите усилия не пропадна до самото дъно, но аз не мога вечно да се грижа за теб. Върви там, където ти е мястото, щом предпочиташ да затънеш в калта! А аз оттук нататък ще се занимавам единствено със съдбата на бъдещия си син и с грижи по семейството си!

Цялата тази тирада развълнува извънредно много Терций Валерий, той пребледня и започна да почуква с тояжката си по пода в такт с думите на Арсиное.

— И тъй — тръгвай по-скоро при жените си, Турмс! Тук, в дома ми, няма място за толкова недостоен човек като теб. А ако някога те видя в цирка и ако паднеш на арената, бъди сигурен, че палецът ми ще бъде обърнат надолу!

— Е, чак пък толкова! — възкликна Терций Валерий, който изпадна в истинско безпокойство от думите на съпругата си, но затова пък аз усетих как сърцето ми отново се стопли — дори и да не беше вече моя жена, Арсиное все пак продължаваше да ме ревнува!

Тя стана рязко, избухна отново в плач и се втурна вън от залата. Когато останахме насаме, двамата със стареца се уговорихме да се срещнем на следващия ден на форума, при градската съкровищница. Аз трябваше да припиша всичко на името на Арсиное, а от своя страна Терций Валерий трябваше да припише на мое име земята, за която стана дума. Щеше да прехвърли книжа на мое име и един от градските землемери трябваше да бъде нает срещу заплащане, за да измери точно владенията ми.

Наех си жилище в Субура, точно срещу мястото, където някога Тулия[3] бе прегазила с колесница трупа на баща си. Това ме устройваше, тъй като се бях любувал дълго на красотите на етруските градове и не изпитвах обич към Рим.

Бидейки вече собственик на земя, реших да посетя владенията си и да разгледам петнадесетте югера. Двамата беззъби роби, грохнали и с побелели глави, се разтрепериха, щом ме видяха и аз прочетох едва ли не ужас в очите им. Започнаха да ми показват всичко и така ги втрисаше, че отначало не можех дори да си обясня прекомерния им страх. После се сетих, че ако новият собственик беше римлянин, той сигурно щеше да заповяда да ги убият — двамата бяха съвсем безполезни. На мен обаче подобна постъпка ми се струваше безчовечна, ето защо заповядах да бъде построена по-добра постройка и покривът й да бъде украсен по етруски образец. Там настаних двамата, а освен това наех и едно младо пастирче, чиито родители бяха убити от волските, да се грижи за добитъка. Изобщо разходите по имението ми бяха по-големи от доходите, които получавах. Бях лош стопанин, но не се безпокоях особено.

В Субура, както и на форума получих доста сведения в какво всъщност се е състояло геройството на Арсиное по време на обсадата на Рим от волските войски. Римските плебеи отказвали решително да вземат оръжие в ръце, за да защитават патрициите. На форума царували хаос и безпорядък и дори сенатът не дръзвал да назначи диктатор, както се постъпвало по-рано в тежки времена. И ето че Арсиное видяла възможност да завоюва на своя страна разположението на знатните патрицианки. Тя създала благотворително дружество, където се събирали римлянки от всички съсловия, за да тъкат и да шият топли дрехи за гражданите, които от обич към родината защитавали денонощно стените на града. Било есен и често валяли проливни дъждове, тъй че топлите дрехи се оказали крайно необходими.

Арсиное заедно с почтените патрицианки носела топла супа на защитниците на града, както и пресни пити хляб, изпечени в кухнята на Терций Валерий. Всред тези римлянки патриотки особено се откроявала несломимата майка на Кориолан, Ветурия, както и жена му, Волумния, която била от етруски произход и за която Кориолан се оженил навремето само заради зестрата, без да изпитвал никакви чувства към нея, въпреки че тя му родила двама сина. В Рим дори се говорело, че една от причините, поради които Кориолан избягал от града, била именно възможността да се избави от жена си.

Арсиное била приета добре в това достойно общество, но тепърва я чакал още по-голям триумф. Римляните принудили сената да изпрати вестители до Кориолан с предложение за мир. Макар сред тези пратеници да имало и жреци, военачалникът на волските останал непоколебим. Тогава Арсиное уговорила патрицианките да тръгнат към вражеския стан, за да се опитат да накарат Кориолан да сключи мир. Той навярно не бил могъл да устои на страданията на майка си, упреците на жена си и сълзите на малките си момченца, говорела разпалено Арсиное.

Жените се бояли, че дивите волски ще ги ограбят и ще ги убият или ще им сторят и други ужасни неща. Но безстрашието и въодушевлението на Арсиное ги окуражили и около двадесет достойни римлянки тръгнали с нея. Сенатът имал намерение да забрани този поход, който би могъл да ги направи ценни заложнички на волските, но воините, които пазели градските стени, помнели добре топлия хляб и супа на Арсиное и как тя с усмивка на уста ги молела да я научат да произнася латински думи и им обяснявала просълзена, че е забравила родния си език, защото още като дете й се е наложило да напусне Рим. Ето защо стражата отворила портите пред жените, без да ги разпитва, и те се запътили към вражеския стан още преди представителите на сената да ги настигнат.

Премръзналите и изгладнели волски, изумени от внезапната поява на патрицианките, ги посрещнали с радостни викове, тъй като достойните матрони се досетили да донесат със себе си кошници, пълни с хляб и месо, и веднага започнали да гощават с храна враговете си. Жените били отведени в самия лагер, пред шатрата на Кориолан. При това през цялото време към тях се отнасяли почтително. Пред шатрата горял огромен огън и жените се струпали около него, за да се посгреят, тъй като Кориолан се съгласил да приеме майка си и синовете си чак привечер.

При огъня Арсиное споделила поверително с жените, че ако видът на двете момченца и сълзите на майка му не склонят Кориолан да отстъпи, тя самата ще се заеме с това, като привика на помощ богинята. Тя собственоръчно разкрасила с багрило лицето на жената на Кориолан — Волумния, за да бъде по-привлекателна в очите на мъжа си. Лично аз мисля, че Арсиное бе постъпила така само за да завоюва доверието на Волумния, тъй като добре е разбирала, че никакво червило не би могло да направи грозната жена красива.

В края на краищата шумът и разговорите около огъня привлекли вниманието на Кориолан и той пуснал римлянките в шатрата си. Ветурия плакала горко, проклинайки сина си, и говорела, че съжалява, дето е родила син, който да донесе разруха на града си и да се превърне в предател на родината. Ако би могла да предвиди бъдещето, самата тя би го удушила още в люлката му, кълняла Ветурия. Тя говорела още, че й е противно да го гледа — такъв силен, снажен и красив, най-силният измежду всички римляни, но целият отрупан с бойните знаци на волските.

Волумния изтикала напред двамата си сина и попитала Кориолан дали е толкова безсърдечен, че смята да докара гибел на родния град на децата си. Тя му напомнила, че само преди няколко години, когато се родили момченцата, бракът им дори би могъл да се нарече щастлив. Напомнила му и за красивия им дом, построен с нейни пари. Сега този дом ще бъде разрушен, съпружеското ложе ще бъде осквернено, а децата сигурно ще бъдат продадени за роби, ако волските завземат града.

Кориолан, който бил наистина снажен мъж, с една глава по-висок от всички други римляни, слушал търпеливо оплакванията на жените и от време на време хвърлял поглед към Арсиное, която стояла смирено настрани със сведени към земята очи. Но доколкото я познавам, навярно се е била погрижила Кориолан да забележи изкусно подредената й златиста коса и бялата й шия. Не бих се удивил дори, ако от вълнение и притеснение тя дори не е забелязала, че наметката й се е плъзнала, съблазнително оголвайки част от рамото й.

В края на краищата Кориолан казал, че майка му изобщо не се е променила и си е все същата сурова и безсърдечна старица. Волумния той утешил с думите, че дори и волските да завземат града, самата нея никой няма да докосне — все пак и волските имат очи. Що се отнася до синовете им, той обещал да ги откупи, ако бъдат продадени в робство. Казал още, че бил слушал достатъчно дълго това, което жените имали да му казват, и че не научил нищо ново. Време било да се връщат обратно в града. Самият той като предводител имал много по-важни дела и не можел повече да си губи времето, като изслушва жалбите на матроните.

Говорейки всичко това, Кориолан се вглеждал с любопитство в Арсиное. Ето защо другите жени я изтикали напред, макар че тя се съпротивлявала. Те я призовали да се обърне към богинята, си, за да може последната да й помогне да намери думи, с които да убеди Кориолан да отстъпи. Арсиное отвърнала, че за да го направи, двамата с Кориолан трябва да останат насаме, ако, разбира се, Кориолан не се бои от нея, слабата жена. Тя понечила да хвърли наметката си на земята в желанието да покаже, че не носи кинжал. Кориолан й казал добродушно да почака и да го хвърли чак когато останат насаме, при което заповядал на римлянките и на стражите да напуснат шатрата.

За какво са си говорили двамата, когато всички напуснали, никой в Рим не знае. Знае се само, че Арсиное прекарала в шатрата на Кориолан до изгрев-слънце и суеверните жени твърдели, че виждали някакво синкаво неземно сияние, което се излъчвало от вътрешността й. Други пък настоявали, че това били просто лунните лъчи. Накрая, Арсиное излязла от шатрата, бледна и с изнурен вид, и призовала всички жени да благодарят на богинята Венера. След всичко това тя паднала бездиханна в прегръдките им. Кориолан не се показал повече, но заповядал жените да бъдат придружени от стражи обратно до самите стени на града. За Арсиное била приготвена специална носилка. В същия ден Кориолан заповядал да бъде прекратена обсадата на града. Волските събрали шатрите си и си тръгнали толкова бързо, че дори не си направили труда да изгорят построените от тях обсадни кули.

В течение на много месеци не виждах Арсиное и дори нямах желание да посещавам дома на Терций Валерий. Поради състоянието си тя прекарваше времето си главно в своите покои. По време на най-горещите летни дни започна раждането. Робът, когото бях подкупил, ми съобщи всичко това и дългите часове, които прекарах в неведение, бяха почти непосилни. Разхождах се ядно из стаята си и току захвърлях в ъгъла някой глинен съд, изпитвайки истинско страдание и безсилие от факта, че не съм близо до Арсиное и че не мога с нищо да облекча страданието й. Усещах, че все още я обичам както и преди и че никое от обстоятелствата, които ни деляха, не можеше да намали чувствата ми към нея.

Раждането се оказало изключително тежко и продължило повече от едно денонощие, тъй като момченцето било много едро. Когато то се появило най-накрая на белия свят, изведнъж от жаркото небе се изсипал град, засвяткали светкавици и се разнесли гръмотевици. Една от светкавиците ударила храма на стария римски бог, който не искал да отстъпи мястото си на Юпитер. Но цялата тази буря се разрази без моето участие, тъй като през това време аз лежах слаб и изнурен на постелята си. Градушката унищожи много посеви и уби много овце, но на противоположния бряг на Тибър всичко беше спокойно, тъй че моята собственост по склоновете на Яникулския хълм изобщо не пострада — напротив, дъждът се оказа от полза.

Когато Терций Валерий видял момченцето и го взел на ръцете си, той почувствал толкова силна радост, че веднага заповядал да бъдат направени жертвоприношения с волове, овце и кози във всички храмове на Рим, за да бъде отбелязано раждането на младенеца като велико събитие.

Мина цяла година, преди да видя Арсиное.

[1] Югер — древноримска землемерска мярка, равна на около 2 942 кв.м. — Б.пр. ↑

[2] Бедняшкият квартал в древния Рим. — Б.пр. ↑

[3] Жена на Тарквиний Горди, дъщеря на Сервий Тулий, убит от зет си. През 534 г. пр.Хр. Тулия минала с колесница през трупа на баща си. — Б.пр. ↑

2.

Лятото беше към края си, Рим беше тих и спокоен, хората работеха из полята, а тези, които бяха останали в града, се криеха на сянка и излизаха навън само като се мръкнеше. Уличките на Субура воняха както винаги на гнили смокини и на пресни животински изпражнения. Фортуна отново се усмихваше на Рим, тъй като волските, които отначало бяха сключили съюз с еквите[1], се бяха скарали със съюзниците си и водеха с тях ожесточена борба. При това положение Рим нямаше от какво да се страхува.

Случи се така, че точно обучавах една млада танцувачка в свещените танци на етруските, когато в стаята ми съвсем неочаквано се появи Арсиное. Във факта, че девойката беше гола, когато танцуваше, нямаше нищо странно. Само голото тяло може да изрази всички движения, толкова необходими, за да се предадат тънкостите на свещените стари танци. На танцуващия му е по-удобно да следи движенията на собственото си тяло, ако не му пречат никакви дрехи, и той би могъл по-добре да запомни последователността на танцувалните фигури. Аз обаче пребледнях от изненада, а после се изчервих при вида на бившата жрица. Едва не потънах в земята от срам, когато забелязах погледа, който Арсиное хвърли към голата танцьорка. Горкото момиче не разбираше, че трябва да покрие голотата си, а замръзна на място, не по-малко изненадано и от мен самия.

Арсиное почти не се бе променила, само дето беше още по-величествена и по-красива. Тя каза със саркастичен тон:

— Извини ме, Турмс, съвсем нямах намерение да се намесвам в утехите ти, но съм длъжна да поговоря с теб за нещо, а такава възможност ми се яви точно днес.

Аз кимнах, събрах дрехите на момичето, подадох му ги и му казах да си ходи. Арсиное седна на скромното ми столче, огледа се, въздъхна тъжно, поклати глава и започна да нарежда:

— Жал ми е за теб, Турмс! Аз, разбира се, чух, че водиш недостоен живот и че другаруваш с долни хора, но не исках да вярвам на хорската мълва. Опитвах се да мисля, че сигурно нещата при теб са добре, но ето сега се убедих в истинността на слуховете, колкото и да ми е неприятно.

В гърлото ми се надигна някаква буца, като гледах само колко спокойно седеше и говореше Арсиное, сякаш между нас не се бе случило нищо особено.

— Да — отвърнах, — аз водя лош живот и съм попаднал в компанията на грешни хора. По-рано учех простите момчета на гръцки и дори им четях Хипонакт[2]: „Човек прекарва всичко на всичко два весели дни с жена си — деня на сватбата и деня на погребението й.“ Хипонакт живееше някога в Ефес и именно затова съм запомнил добре думите му. Но родителите на момчетата не одобряваха уроците ми и аз останах без ученици.

Арсиное нарочно не обърна внимание на думите ми, въздъхна леко и каза:

— Глезените й са прекалено дебели, а бедрата й — прекалено широки. Освен това тя е ниска.

— Но има таланта на танцьорка — възмутих се аз, обиден от думите на Арсиное. — Точно затова й помагам.

— Ах, Турмс — продължи Арсиное с престорен глас, — все пак си мислех, че си малко по-взискателен към жените. Но ти винаги си бил толкова странен. Аз и по-рано съм се учудвала на вкуса ти…

Много ми се искаше да й кажа, че целият тръпнех от радост при вида й и сърцето ми подсказва, че именно в моя чест косата й бе тъй изкусно сресана и лицето й бе намазано тъй умело с белило и червило. Но реших, че съм длъжен да запазя хладнокръвие и да не се поддавам на чара й. Тъй като коленете ми трепереха, аз седнах на ръба на ложето си и попитах:

— Какво искаш от мен, Арсиное?

Тя се разсмя звънко, престана да се преструва на патрицианка, протегна се съблазнително и каза:

— Естествено, не съм дошла без причина, Турмс. Имам работа с теб, но само как се радвам да те видя — да се взра в бадемовидните ти очи и да видя усмивката на широката ти уста!

— Ах, остави това, Арсиное! — прошепнах аз, търсейки ножа си и готов да отсека пръста на дясната си ръка, ако само докосна бялата й кожа. Знаех, че съм загубен навеки, ако сега не устоя на чара й. Добре беше, че волята ми се оказа по-силна от желанието.

— Много добре знаеш, Турмс, колко силно те обичах — увери ме Арсиное с разтреперан глас. — Понякога ми се струва, че сърцето ми все още ти принадлежи, макар това да е непочтено спрямо Терций Валерий и сина ми. Но нека да се преборим с чувствата си и да си останем приятели. Добре е, че всичко се нареди именно по този начин. Когато жената стигне до моята възраст и красотата й започне да повяхва, най-много са й необходими спокойствие и надежден покровител. Беше ми омръзнало да се принасям в жертва и да се лишавам от какво ли не, само и само да задоволя капризите ти. Ти винаги си бил ужасен егоист, Турмс, макар да се надявам, че помниш дълга си към Мисме. Момичето скоро ще навърши седем години и може би ще е по-подходящо, ако не живее при Терций Валерий. Той, разбира се, е добър и благороден към нея, но понякога се дразни, че момичето не го оставя на мира. А и на мен дори видът й ми навява печални спомени.

— Разбирам — казах аз. — А още по-печалното е, че не знаех нищо за патрицианския ти произход…

— Е, аз просто не обичам да говоря много-много за тъжното си детство — заяви нахално Арсиное. — Но да се върнем към Мисме. В Рим я смятат за незаконородено дете и аз не мога да я наричам повече собствена дъщеря. Ако измисля начин да докажа, че баща й е бил патриций, то сигурно бих могла да я дам за весталка. Тогава бъдещето й щеше да бъде уредено. Но не мога да свърша всичко сама! Бяха ми необходими толкова много усилия, за да докажа собствения си патрициански произход… Освен това сега синът ми е в центъра на вниманието и Терций Валерий не може да мисли за нищо друго. Ето защо, Турмс, дойде време да се погрижиш за дъщеря си и да ми помогнеш да запазя доброто си име.

— Дъщеря ми? — изумен възкликнах аз.

Арсиное се възмути и макар и със съвсем лека нотка на неловкост, каза гневно:

— Каква е разликата дали Мисме е твоя дъщеря или е дъщеря на най-добрия ти приятел?! Ако съдбата ми ти е безразлична, то помисли поне за бъдещето на момичето. Помисли и за Микон — нима ще позволиш единственото му дете да остане на улицата?

— За това и дума не може да става! Аз, разбира се, ще взема Мисме, но съвсем не за да ти помогна — казах аз. — Просто обичам момиченцето и често ми е мъчно за него. А що се отнася до най-малкия ти син, то много бих искал да задоволиш любопитството ми. Чух какви ли не слухове на форума, а освен това умея да смятам. Отгоре на всичко познавам добре и богинята ти. Тъй че, извини ме за наглостта, но стигнах до извода, че момчето е син на Кориолан.

Арсиное се стресна и запуши с длан устата ми. След това се огледа уплашено наоколо и чак когато се увери, че сме съвсем сами, тя се успокои и се усмихна.

— Нищо не мога да скрия от теб, Турмс! Ти ме познаваш по-добре от всеки друг на света! Е, във всеки случай детето произхожда от един от най-добрите родове в Рим, а баща му е измежду най-снажните и най-силни мъже на града. Смятах за свой дълг да родя син на Терций Валерий и той наистина не може да се срамува от това дете, макар истинският му баща да е глупак, обречен на вечно изгнание. Впрочем може би всичко това да е за добро…

Откровеността й окончателно разчупи сковаността и отчуждението, които изпитвах, та двамата започнахме да бъбрим весело, съвсем както някога по-рано. Много пъти се усмихвах на шегите й и все по-ясно осъзнавах, че продължавам да обичам тази жена и че винаги ще я обичам, защото равна на нея нямаше по цялата земя. Въпреки всичко проявих воля и не я докоснах. Мина доста време, преди да осъзнаем, че навън се беше смрачило. Изведнъж Арсиное въздъхна и се загърна в плаща си на патрицианка.

— Време е да си ходя — каза тя. — Скоро ще се върна с Мисме и наистина се надявам, че ще се погрижиш за нея като за собствена дъщеря.

В този момент осъзнах, че всъщност Арсиное не обича дъщеря си. Тя бе разочарована от външния вид на детето, което приличаше прекалено много на Микон.

Не ми беше приятна мисълта, че Мисме ще трябва да израсне в Субура — сред какви ли не скитници и съмнителни личности. Ето защо след известно време я отведох във владенията си и я поверих на грижите на двойката възрастни роби. Това бе една от причината, поради която започнах по-често да посещавам земите си, дарени ми от Терций Валерий. Учех Мисме да чете и да пише и я възпитавах да се чувства волна и свободна, нещо не съвсем обичайно за Рим.

Мисме се оказа извънредно възприемчиво дете. Когато напусна мрачния дом, където бе чувала само упреци, тя започна да се развива много бързо, за което спомагаше и здравословният начин на живот сред природата. Тя обичаше животните и се грижеше с желание за добитъка. Беше се научила дори да язди много добре. Само за две години момичето се превърна в стройно височко девойче с гладка и мека кожа. Косата й бе къдрава и кестенява. Все още бе срамежлива, но винаги когато я посещавах, сърцето ми трепваше от радост, защото съзнавах колко много е привързана към мен. Мина още време и тя се превърна в зряла девойка, а очите й напомняха все повече и повече очите на Микон. И Мисме подобно на него се беше научила да се присмива както на хората, така и на себе си. Такава си беше Мисме.

[1] Италийско племе, покорено от римляните през 304 г. пр.Хр. — Б.пр. ↑

[2] Древногръцки сатирически поет, живял през VI в. пр.хр. — Б.пр. ↑

3.

Вестта за смъртта на цар Дарий достигна и до Рим. Гърците бяха извънредно радостни от тази вест и благодариха за нея пред олтара на Херакъл. Смятаха, че опасността, която грозеше страната им, е отминала. Бяха уверени, че борбата за власт в толкова голяма държава като Персия непременно ще предизвика вълнения и Гърция няма да бъде вече на прицел в желанието на персите да завоюват нови земи. Мислеха, че новият цар ще се заеме с делата си и ще забрави за Атина. Но Дарий беше изградил стабилна държава, състояща се от много от подчинените народи, и се бе погрижил толкова добре за безброй неща, че след смъртта му нямаше никакви размирици. Не само това, а скоро до Рим достигна вестта, че синът му Ксеркс, който отдавана бе прехвърлил младежка възраст — Дарий бе управлявал извънредно дълго — е провъзгласен за цар и е намислил нов поход към гръцките земи в желанието да не изпусне завоюваното и дори да завоюва още. Този път атиняните не се осмелили да хвърлят персийските пратеници в кладенеца, а се отнесли с тях почтително, опасявайки се от близостта на Тракия, която бе вече във властта на персите. Те дори дали даром исканата земя и вода, съзнавайки, че малка отстъпка няма да им навреди.

Всички тези събития, разбира се, бяха далечни за Рим, но както кръговете, образуващи се от хвърлен във водата камък, изчезват чак когато стигнат бреговата ивица, тъй и новините за Ксеркс достигнаха и до Рим. Персийското царство се бе разпростряло от Тракия до скитските равнини, от реките на Египет до далечна Индия. Властелинът на Персия с право се смяташе за господар на света и смяташе, че ако завладее още земи, с това ще прекрати навеки войните. Като размишлявах върху всичко това, аз стигнах до извода, че римските завоевания, бавното увеличение на територии и споровете със съседните племена са само малко по-голямо събитие, отколкото споровете на неколцина пастири за околните пасища. Тъй и борбата за власт вътре в самия град между патриции и плебеи, които назоваваха единствено своите хора истински римляни, ми се струваше не по-значителна от крякането на жабите в близкото блато.

Срещнах случайно Ксенодот скоро след пристигането му в Рим с картагенски кораб. След като слязъл от брега, той незабавно се насочил към храма на Меркурий, за да принесе благодарствена жертва за щастливо завършилия морски път. Аз го срещнах тъкмо пред прага на този храм. Той се бе отказал от пресийските си одежди и беше облечен по йонийски маниер, и то извънредно изискано. Сандалите му бяха със сребърна украса, а добре поддържаната му коса излъчваше приятен аромат. Беше избръснал къдравата си брада, но аз го познах веднага и побързах да го поздравя. Щом ме видя, на лицето му се изписа веднага широка усмивка, той ме прегърна и възкликна:

— Наистина ми върви, че те срещам, Турмс от Ефес! Точно мислех да разпитам за теб. Нужни са ми съветите ти в този чужд за мен град, а освен това имам желание да разговаряме за какво ли не!

Не исках да показвам на Ксенодот жилището си в Субура. Затова му обясних, че живея скромно в провинцията близо до Рим. Той от своя страна не искаше да започваме разговора в странноприемницата, където обядвахме, и затова привечер прекосихме моста към другия бряг на Тибър. Вървяхме пеша и разглеждахме околностите, докато най-накрая не се добрахме до имението ми. Той каза любезно, че разходката му се е отразила много добре, но аз забелязах, че всъщност не беше свикнал да върви пеша толкова дълго. Той бе напълнял и предишната му любознателност бе сякаш изместена от студена пресметливост.

Разказа ми, че служи в Суза като съветник по делата на западния свят. С милостта на сегашния цар Ксеркс се сдобил още докато Дарий бил жив.

— В Картаген, разбира се, има персийско представителство и посланик на великия цар — говореше той. — Всъщност точно оттам идвам сега и изобщо не съм подчинен на тамошния представител, макар да работим заедно. Интересите на великия цар не са противоположни на интересите на Картаген. Ксеркс се разбира доста добре с този град. Картагенският съвет отлично съзнава, че всякаква търговия би била невъзможна, ако Персия прегради пътя към източните морета.

По време на разходката ни той ми съобщи мимоходом, че притежава дом в Суза, обслужван от сто роби, а в Персеполис има по-скромно жилище, което изисква грижите на петдесет роби. Нямал съпруга, тъй като не понасял женските кавги и капризи. Великият цар Ксеркс, с гордост прибави Ксенодот, одобрява напълно начинът му на живот. От някои негови намеци аз бързо схванах как точно беше добил благоволението на великия цар, но самият Ксенодот бе дотолкова деликатен, че не говореше направо за тези неща.

Аз изобщо не се опитах да се покажа по-богат, отколкото бях всъщност. Имах прекрасен извор и около него бях посадил красиви дървета. Заповядах да ни бъде наредена трапеза редом с извора, чиито студени води служеха за охлаждане на виното ми. Мисме ни поднесе проста селска храна, приготвена от старата робиня. Храната се състоеше от хляб, сирене, варени зеленчуци и прасенце, печено на жар, което бях принесъл още сутринта в жертва на Хеката.

Ксенодот се хранеше с голям апетит. Явно, че чистият въздух и разходката на открито си бяха казали думата. Той непрекъснато хвалеше храната и искаше още, което зарадва Мисме. Старата робиня, отначало притеснена, че може да готви само проста храна, се разплака от радост и от благодарност, когато Ксенодот поиска да я доведат при него, за да изрази пред нея възхищението си от вкусните гозби. Когато видях как този високопоставен мъж можеше да разговаря с хора от простолюдието и да ги накара да изпитат радост, аз си подобрих много мнението за него и започнах да уважавам персийските обичаи.

След като благодари на Мисме и на старата робиня, Ксенодот се обърна към мен:

— Само не мисли, Турмс, че се преструвам. Простата ти храна наистина ми е по вкуса, макар да съм привикнал към много изтънчени подправки. Виното ти е съхранило вкуса на земята, та когато отпивам от него, пред мен изниква лозето, където е узрял някога плодът му. Да, да, чувствам вкуса на пръстта, където е зряло гроздето, чувствам вкуса на камъните и глината под него! А пък печеното прасенце с розмарин бе наистина чудесно…

Казах му, че прасенцето е приготвено по етруска рецепта, която бях научил от Фезуле. След миг вече рисувах с пръчка по земята карта на етруските градове и му разказвах за богатствата им, за морските пътешествия на етруските, за коваческите им умения и за железодобивните им мини в Популония и Ветулония. Ксенодот слушаше внимателно, кимаше, а ако не разбираше нещо, не се стесняваше да ме попита. Времето течеше и Мисме смени венците ни от теменужки, с които ни бе накичила когато пристигнахме, с венци от рози.

Когато ни лъхна силният аромат на рози, Ксенодот изведнъж се огледа наоколо и каза със сериозен и откровен глас:

— Ние сме приятели, Турмс. Затова не искам нито да те изкушавам, нито да те подкупвам. Кажи ми само едно: в дълбините на душата си на чия страна си — на страната на гърците ли си или си против тях? В зависимост от отговора ти аз или ще замълча, или ще беседвам поверително с теб.

Някога, когато бях още дете, ме бяха приютили в Ефес. Възпитан бях от Хераклит, а за Йония се бях сражавал в течение на цели три години. Бих се рамо до рамо с Дорией и все още носех белезите от тези битки по тялото си. Но сърцето ми бе изстинало към гърците, те ми бяха станали чужди, а нравите им ме дразнеха и ме изумяваха. Гърците са прекалено приказливи хора, който обичат прекалено много кавгите. Те са прекалено големи хитреци и измамни по душа. Обичат самохвалството и преживяват прекалено несполуките си. Не, не обичах гърците и не чувствах благодарност към тях. Само властта на тираните предпазваше градовете им от престъпления и от разгул на беззаконията. Колкото повече опознавах етруските, толкова по-близки ми се струваха именно те и толкова повече бях започнал да страня от гърците. Не бях римлянин, а детството ми, прекарано в Гърция, бе отдавна отминало. Бях чужденец, пришълец на тази земя и не знаех нищо дори за произхода си.

Тъй че заявих:

— Гърците са достойни за удивление и уважение, но честно да си кажа, те доста са ми омръзнали. Дори и тук, в Рим, те се държат доста безцеремонно. Гръцките градове си съперничат, дори са се нахвърлили един срещу друг и взаимно унищожават постигнатото.

Сам не знаех откъде се бе взело това мое ожесточение спрямо гърците, но когато го почувствах, то подобно на отрова или киселина започна да разяжда душата ми. Може би причина за това бяха униженията, които бях изпитал някога в Ефес, или пък фактът, че бях познавал толкова добре самолюбието на Дорией. Ето че и Микон ме бе измамил. Дори и скитите говореха, че гърците са добри само тогава, когато не са свободни хора, а се превърнат в неволници.

Ксенодот кимна с разбиране:

— Аз съм родом от Йония, но съм свикнал с персийските одежди, обичаи и любов към откровеността. Персите държат на думата си и не мамят приятелите си, а ние, гърците, дори сме се научили да лъжем боговете си и да им даваме двусмислени обещания. Наистина, светът не е черно-бял и когато служа на великия цар, аз смятам, че върша добро дело за народа си. Виж, и Гърция, и Атина са кошери на вечни свади и безпорядъци. Неудачното положение на тази страна на търговски кръстопът води до това, че искрите на недоволството хвърчат от всички страни. Гръцките градове в Сицилия се надпреварват с финикийците и тиренците по търговия и застрашават Ерикс. Навярно си чул също, че новият тиран на Сиракуза Гелон е завладял Химера, прогонил е Терил и е нарушил всички предишни съглашения за търговията из източните морета. Оттук остава само една крачка до завладяването на Месина и Регион, и тогава за тиренците и картагенците няма да има вече достъп до пролива. За щастие Анаксилай не отстъпва пред Гелон, разбирайки добре, че би се лишил от собствения си трон, ако се съгласи с изискванията му и закрие пролива за всички останали съдове освен гръцките.

— Всичко това е съвършено ново за мен — казах аз с интерес. — Животът в Рим е тих като блатна вода.

Ксенодот се усмихна и продължи:

— Картагенците са особено обезпокоени от наглостта на гърците. Грубият Гелон и хитрият Терон от Акрагас господстват заедно почти над цяла Сицилия. Анаксилай се обърна с молба за помощ към Картаген и дори обеща в знак на искреността си да изпрати там жена си и децата си като заложници. Той е добър политик и разбира, че проливът трябва да бъде достъпен за всички търговци от целия свят.

— Освен това той забогатя доста от платата, която събира за достъп до пролива — добавих аз. — Поведението му е обичайно за всеки грък — проси помощ от заклетия си враг срещу съотечествениците си.

Ксенодот се изчерви и втренчи поглед в боядисаните си в червено нокти.

— Персите, разбира се, също са стари врагове на гърците — каза той. — Но лично аз не се смятам за предател. Най-доброто в Гърция и Йония е гръцкото просвещение, изкуството, поезията, мъдростта и отношението към живота. Но гръцката политика разяжда като язва вътрешностите на света, а персите олицетворяват спокойствието и порядъка. Самият велик цар е най-добрият приятел на гръцкото просвещение. Когато гръцките градове бъдат завоювани, гръцкият дух ще може свободно да се разпространи из целия свят и да го обнови.

Той забеляза, че не бях изпаднал във възторг от разсъжденията му за бъдещето на човечеството, и като взе в ръце пръчица, започна да рисува по пясъка карта, за да ми покаже докъде са напреднали приготовленията за военния поход.

— Великият цар ще завоюва Гърция по суша — говореше той. — Ще построи мост през Хелеспонта и армията му ще може да се придвижи лесно към Тракия. Тракийските полуострови са прекопани, тъй че на флотата изобщо няма да й се налага да излиза в открито море, съпровождайки войската. Всичката тази подготовка продължава вече девет години. Когато армията потегли от Азия към Европа, всяка нейна крачка и всеки дневен преход ще бъдат точно пресмятани. Истина е, че Атина уговаря другите гръцки градове да се готвят за съпротива и всичките й доходи от сребърните рудници отиват за строителството на кораби, но вътре в себе си атиняните са разколебани и имат намерение да се предадат, макар външно да се надуват. — Ксенодот се усмихна леко и добави: — Дори и делфийският оракул се колебае и говори неясно. — Той ме погледна проникновено в очите и продължи: — Покоряването на континентална Гърция е една от великите цели на персийския владетел. Сам знаеш, че градовете в тази част на Гърция са съсипани от вътрешни раздори и са много по-бедни от богатите гръцки колонии на запад. Посланици от Атина и Спарта пътуват и сега към земляците си, живеещи в Италия и Сицилия, за да ги молят за помощ, защото разбират, че идущото лято ще се окаже съдбовно за Гърция. Подготовката ни е толкова обхватна, че не може да не бъде забелязана и не можем да скрием времето на настъплението си. За великия цар ще е истински успех, ако успее да развърже война между могъщите градове на Сицилия. Картаген сключи с нас неотдавна договор за събирането на силна армия и за насочването й към северното сицилийско крайбрежие — главно за да бъде освободена Химера от гнета на Сиракуза. Но картагенците няма да могат да се справят сами с прехвърлянето на флотата си, а ще имат нужда от тиренска помощ. Би било още по-добре, ако и етруските подготвят войска, тъй като не е тайна, че картагенците са по-добри като търговци, отколкото като воини. Съветът на Картаген е да се обърнем с такава молба към съюза на етруските градове наесен, когато той се събира, за да взима важни решения. — Той сключи ръце и въздъхна: — Ето всъщност защо дойдох в Рим. Оттук, от този независим град, който не прилича на никой друг, е много удобно да се наблюдават етруските. Нямам право, а дори и ми е забранено да участвам в открити преговори с тях. Външно трябва да се създаде впечатление, че тиренците и картагенците са се обединили в борбата си против гръцкото владичество. Етруските дори не трябва да знаят, че персийският цар плаща за въоръжаването на картагенците, но за влиятелните и богати тиренци не бива да е тайна възможността западните гърци да бъдат победени. Струва ми се, че боговете няма да дадат друга такава възможност.

Аз извадих съда с вино от извора, където се охлаждаше, и напълних чашите. Върховете на хълмовете бяха вече порозовели и мракът се спускаше по склоновете им. В здрача виното и розите ухаеха още по-силно.

— Ксенодот — казах най-сетне, — ще бъда искрен. Толкова голяма подготовка и такава голяма войска не може да целят единствено завоюването на Гърция. За да се убие комар, не е нужен цял ковашки чук.

Той се засмя, срещна погледа ми и призна:

— Когато Гърция падне под властта на персийския цар, следващата крачка ще бъде Италия. Но за всичко това се иска време. Надявам се, че разбираш, че великият цар никога не би обидил съюзниците си и би се ограничил с изисквания за земя и вода единствено от приятелските градове. Само един камък, изтръгнат от градската стена ще е достатъчен, за да бъдат признати персите за победители.

Беше много странно, че аз, който в юношеските си години участвах с жар в йонийското въстание и се сражавах с персите, сега без колебание минах на страната на предишните си врагове. Направих този избор съзнателно и доброволно и отново — за кой ли път! — встъпих в единоборство със слепите сили на съдбата.

Ето как отвърнах на Ксенодот:

— Имам приятели в много от етруските градове и с желание бих отишъл натам, за да поговоря с тях за всички тези дела още преди да са забили гвоздея на новата година в дървената колона на храма във Волсиния. Не преставам да се удивлявам на етруските и много уважавам боговете им. За свое собствено спокойствие и в името на бъдещето те трябва да подкрепят похода на картагенците — разбира се, ако искат да останат господари в собствените си морета.

Ксенодот скръсти ръце на гърдите си и каза меко:

— Не ще съжаляваш за решението си, Турмс. За себе си няма от какво да се боиш. Научих много неща за теб в Ефес и говорих след това с великия цар. Той не те смята виновник за подпалването на храма и дори ти е отчасти благодарен, тъй като този пожар му даде повод за война с Атина. Накратко казано, миналото е забравено.

Аз отвърнах гордо:

— Престъплението ми не засяга никого другиго освен мен и безсмъртните. Тук хората не бива да се месят.

Ксенодот помълча, а след това заговори за други неща. Той ми разказа как южният вятър го отнесъл веднъж в Посейдония, където претърпял унижения поради факта, че бил обут в персийски шалвари. Спомените го накараха да се засмее и той добави:

— А що се отнася до етруските, ти познаваш по-добре обичаите им и знаеш как да се държиш с тях. Ако ти потрябва персийско злато, то знай, че ще получиш толкова, колкото ти е необходимо. По-късно сигурно ще бъдеш възнаграден за всеки етруски кораб и за всеки етруски воин, които биха взели участие в похода на Картаген към Химера — независимо как ще свърши той. Още веднъж повтарям — великият цар иска гръцката войска да бъде въвлечена във война на запад и да не му пречи по време на собствените му действия.

— Не ми е нужно персийското злато — отвърнах аз. — Имам достатъчно пари и без него. Нима би било разумно да започна да използвам персийски монети? Първо — етруските са недоверчиви, а второ — те са също така и честолюбиви. Добре би било, ако наистина успея да ги убедя, че става въпрос за бъдещето на крайбрежните ни градове.

Ксенодот поклати изумен глава:

— Нищо не разбираш от политика, Турмс. За да се води война, са необходими: злато, злато и пак злато. Всичко останало се урежда от само себе си. Всъщност постъпи както намериш за добре. Може би благоволението на великия цар е по-ценно за теб от съкровищата на целия свят?

— Съвсем нямам нужда от благоволението му — упорствах аз. — И изобщо в много отношения не съм съгласен с теб. Не златото решава изхода от войната, а дисциплината сред воините и тяхното умение да се бият. Жилавият и гладният винаги ще победи сития и затлъстелия.

Ксенодот се разсмя:

— Аз също съм напълнял и се потя, ако походя малко, но все пак се смятам за много по-мъдър от времето, когато спях из сиканските гори направо на голата земя. В краен случай имам пари, с които да си наема стража да ме пази от нагли и зли гърци. Безумец е всеки, който сам се хваща за меча. Умният винаги позволява на другите да се бият от негово име и само следи битката от безопасно разстояние.

Надменните му думи събудиха у мен желанието да застана рамо до рамо с обикновените етруски войни, ако те тръгнат към Химера, и с меч в ръка да се сражавам отново, макар войната да ми беше опротивяла. Не бих могъл да стоя настрана, ако наистина успея да ги накарам да воюват, макар и на чужда земя. Но нищо от това не споменах пред Ксенодот, тъй като той само би се подиграл на безумието ми.

Все тъй с усмивка на уста той свали от шията си тежка златна верига и я окачи на моята.

— Моля те, приеми поне този дар в знак на приятелството ни. Всичките халки на тази верига са съвсем еднакви, освен това на нито една от тях няма персийски печат. В случай на нужда лесно би могъл да отделиш по някоя халка.

Стори ми се, че той като че ли ме бе омагьосал, но не можех да върна подаръка да не обидя Ксенодот. В дълбочината на душата си съзнавах, че се намесвам в дела, които не ме засягаха, но толкова дълго бях водил пуст и безцелен живот, че изпитвах желание да действам.

Небето бе вече тъмносиньо и цялото отрупано със звезди. Мисме покри раменете ни с плащове, изтъкани от вълната на собствените ми овце, а старият роб донесе мангал със запалени въглени. Дълго седяхме там двамата и аз разказах на Ксенодот за Арсиное. Тя ми липсваше много и аз говорех с жар за нея, все още спомняйки си я такава, каквато беше някога. Но Ксенодот не се интересуваше от жени, макар любезно да призна, че Арсиное била най-красивата жена, която изобщо някога бил срещал.

4.

Ксенодот остана в Рим, а аз потеглих към Тарквиния, за да потърся там Ларс Арнт. Независимо от младостта си той веднага схвана сериозността на положението и ползата, която би могъл да принесе на етруските, след което каза:

— И в големите градове, и изобщо в областта има много млади мъже, жадни за слава, които недоволстват от настоящото положение. Има много смели пастири и селяни, които с готовност биха тръгнали на война, още повече че, взимайки участие в битки, те могат да забогатеят за един ден повече, отколкото ако цял живот мирно се трудят и работят за други. Мисля, че големите ни острови не биха могли да предоставят никакви кораби, тъй като те са им нужни, а пък хората им са необходими за охрана. Но богатите родове на Популония и Ветулония умеят да пазят интересите си, а в Тарквиния можем да уредим сигурно най-малко десет бойни кораба.

Той ме заведе при баща си Ларс Арунс, който от уважение към традициите не позволяваше да го наричат лукумон, макар да оглавяваше Съвета на Тарквиния. По-рано не бях срещал толкова достоен мъж. Високата му длъжност не му попречи да ме посрещне възпитано и доброжелателно. С помощта на карта аз му представих плана за бойния поход на персийския цар и му предадох думите на Ксенодот: че едва ли някога ще има друга такава възможност да бъдат поставени гърците натясно.

Той ме изслуша внимателно и отвърна:

— Не мисля, че боговете искат само един човек или дори само един народ да владее света. Народите си съперничат и се стремят да постигнат повече от съседите си. Винаги е било така. Всички народи са достойни и имат право на свободен живот, всички хора страдат еднакво, независимо от цвета на кожата си и как се наричат — етруски, гърци или перси. Историята и съдбата ту ги подтикват напред, ту ги бутат в пропаст. Същото се отнася и за градовете, които ту процъфтяват, ту западат. Ето и нашите, етруските градове, с нищо не са по-лоши от гръцките, а и хората са същите като навсякъде по света, макар да ми се струва, че ние, тиренците, знаем малко повече за боговете. Ако волята на безсмъртните е такава, то някой град или народ преживява по-дълъг разцвет, но в края на краищата съдбата на всички е една и съща…

Забележителните му мисли ми направиха голямо впечатление, но Ларс Арнт прекъсна нетърпеливо баща си:

— Татко, ти си вече стар и не разбираш новите времена толкова добре като нас, по-младите. Гръцкото влияние на суша и по море е въпрос на живот и смърт за нас. Редом с гърците нито един народ не може да живее спокойно и да се занимава с търговия. Боговете и обичаите на Картаген не са наши богове и обичаи. На картагенците и кожата им е различна по цвят, макар да можем да живеем в мир с тях и да умеем да сключваме съглашения. Гърците, където и да отидат, носят със себе си безредия, алчност, насилия и война. Освен това те смятат, че стоят по-високо от другите народи. Ако Картаген реши да се бие с гърците, ние трябва непременно да го подкрепим, и то решително, бързо и с всички наши сили. Надявам се, ще разбереш какво би ни се случило, ако Картаген изгуби войната.

Бащата въздъхна и каза:

— Все още си много млад, сине. Който се хване за меч, от меч загива. Отдавна вече не принасяме в жертва хората си.

Арнт прехапа устни, но склони глава пред баща си, а той му се усмихна с прекрасна тъжна усмивка и продължи:

— Това е политическо дело и решението трябва да бъде взето от Съвета. Ако сметнеш, че участието ни във войната е необходимо, аз ти предлагам да заминеш за Волсиния вместо мен. Защо ми е да се намесвам в нещо, което не ми е по душа и по сърце и което не бих могъл да възпрепятствам?

Ето по какъв начин Ларс Арунс превърна сина си в заместник-властелин на Тарквиния. Гробницата му вече отдавана беше готова и изрисувана от един от известните художници на града и той съвсем нямаше желание да иска от боговете още десет години живот. За стария управник те биха се превърнали в непоносимо бреме. Когато разговорът ни привърши, Ларс Арунс стана, положи ръка на рамото ми и ми каза:

— Радвам се, че имах възможността да се срещна с теб, Турмс. Спомни си за мен, когато си възвърнеш царството.

Ларс Арнт бе удивен не по-малко от мен самия от думите на баща си, но аз си спомних, че именно така ме бе приветствал някога и Ларс Алсир в Химера. Тогава приех поздравлението му за старинна форма на вежливост и не проявих повече любопитство. Чак по-късно разбрах, че старият Ларс Арунс ме бе познал и се бе отнесъл към мен като посланик на боговете. Ето защо той бе предпочел да се откаже от властта си в полза на сина си и да не се противопоставя на неизбежното.

Повече нямаше какво да правя, тъй като Ларс Арнт се зае лично с делата. Той пътешестваше из цялата страна и изпращаше свои хора из различните етруски градове, за да бъдат склонени жителите им да участват във военен поход. Когато картагенските посланици пристигнаха за сбора на Съюза на етруските градове, те бяха посрещнати като чакани гости с намерение молбата им да бъде разгледана сериозно. Самият аз се въздържах от пътуване към свещения град на етруските и прекарвах времето си в Тарквиния, където чаках решението на Съюза.

На този свещен празник дванадесет дена бяха посветени на боговете, седем — на договаряне по вътрешните въпроси, а три — на външна политика. Спорният въпрос за оказване на помощ на Картаген в борбата с гръцките градове колонии скара старейшините и младежта, а двамата лукумони от онова време се въздържаха от гласуване, тъй като от стари времена лукумоните олицетворяваха мира. Беше решено всеки град от съюза сам да премисли дали да даде помощ на Картаген или не, особено що се отнася до събирането на пари и наемането на доброволци. И двамата свещени лукумони заявиха направо, че от техните градове — Волтера и Волсиния — няма да излязат никакви доброволци и че те няма да разрешат на хората на тези градове да участват във войната. Но тези градове се намираха във вътрешността на страната, а крайморските градове бяха много по-решаващи в случая. След края на сбора картагенските пратеници получиха различни обещания от различните етруски градове.

Тези решения бяха, разбира се, тайни, но във всички етруски пристани живееха гръцки занаятчии и просветени търговци, а големите западни градове имаха свои представители сред етруското население, събиращи сведения за търговията и мореплаването. Много богати етруски другаруваха с тях и често пътуваха из гръцките градове. Те се възхищаваха от гръцката култура много повече, отколкото от собствената си, и разказваха на приятелите си за опасността, грозяща гърците. Освен това те правеха всичко възможно, за да попречат на подготовката за похода. Дълбоко във вътрешността на страната те дори се стремяха да наемат свои доброволци — само и само да попречат на хората да отидат на война, а през зимата в етруските пристанища зачестиха пожарите и вълненията сред чуждоземните моряци — всичко това безпокоеше етруските и ги отвличаше от подготовката за предстоящите военни действия.

Но все пак нещата вървяха. Когато се върнах в Рим от Тарквиния, носех само добри вести на Ксенодот и бях уверен, че етруските ще подкрепят решително картагенците. Бях получил и таен списък на спомагателни дружини от Арнт. Ксенодот беше във възторг от всичко това и възкликна, че новините ми са по-добри и от най-смелите му надежди.

— И всичко това получих даром! — добави той. — А какво да правя със златните статуетки, изобразяващи волски глави, които донесох с толкова труд до Рим?

Той наистина бе успял да пренесе тайно в града доста голям брой от тези златни фигурки, всяка от които тежеше един талант и с които можеше да се заплаща като с монети, например в Картаген. Ксенодот бе скрил това съкровище при устието на Тибър, за да не събужда недоверието на сената с подобен разкош. Разбрах, че наистина би било неразумно съкровището да се носи обратно в Суза, и затова предложих на Ксенодот да купи няколко кораба от Популония със златото. Те трябваше да бъдат натоварени с железни оръжия и трябваше също така да бъде намерен някой, който да можеше да пренесе оръжията до сиканите в Сицилия. Вярно е, че Хиулс все още беше дете и през всичкото време, откакто се бяхме разделили, не бях получавал никакви новини за него, но оръжието щеше несъмнено да укрепи положението му, а не се и съмнявах, че синът на Дорией би съумял да го разпредели сред племената. По този начин сиканите щяха да подпомогнат картагенците или пък да отрежат пътя на гърците, като извършат нападение над акрагаската област.

Няколко златни волски глави бяха изпратени тайно и до Ларс Арнт в Тарквиния, тъй като последният беше доста разсъдлив юноша и навярно щеше да ги използва за строежа на допълнителни бойни кораби. В Куме беше лесно да се купят чертежи на съвременни атински кораби, тъй като самохвалните атиняни не само че не пазеха в тайна корабостроителните си умения, а напротив, навсякъде се хвалеха с тях.

Ксенодот обаче настоя да ми подари един талант злато, като се обоснова, че може би някога може да имам истинска нужда от него. Разделихме се като приятели и през нощта преди заминаването му пихме цяла нощ вино и вдигахме наздравици за етруските успехи и за великия цар. На следващия ден той потегли обратно за Картаген. Трябваше да пътува по заобиколен път, тъй като сиракузкият тиран Гелон бе успял вече да затвори Месинския пролив.

Съветът в Картаген избра за свой вожд Хамилкар и го провъзгласи за едноличен властелин по време на цялата война. Той беше син на известния мореплавател Ханон, същия, чиито кораби бяха изучавали морето от другата страна на Херкулесовите стълбове и бяха плавали по-далече от Оловните острови, в открито море, докато бяха достигнали до ледове. Хамилкар се стремеше извънредно много да постигне слава, той беше наистина надарен военачалник, който в течение на зимата успя да създаде дружини във всички колонии на Картаген чак до Иберия. Ето защо в картагенската войска служеха хора от различни народи, с различен цвят на кожата. Всички тези воини обаче бяха въоръжени по различни начини и понякога не разбираха командите, тъй като говореха какви ли не езици. Освен всичко това те имаха нужда от много и разнообразна храна, тъй като някои бяха привикнали към един вид ястия, а други — към друг вид. Наистина в лагера на картагенската войска доста често цареше безпорядък.

Всички гърци бяха въоръжени по един и същ начин и бяха добре подготвени за борба в подвижен боен порядък на открито поле, а хоплитите им се сражаваха, облечени целите в железни доспехи, и носеха метални щитове. През цялата зима Гелон и Терон си съперничиха кой ще успее да построи повече кораби в Сиракуза и Акрагас. Когато настъпи пролетта, в Сиракуза имаше всичко на всичко сто нови бойни гръцки кораби. Великият цар бе постигнал целта си, тъй като нито един кораб и дори нито един човек не бе изпратен от Сицилия или от Италия на помощ на Гърция, макар Атина и Спарта често да отправяха такива молби.

Това е всичко, което си струва да бъде разказано около подготовката за война в крайморските етруски градове, с изключение на едно удивително събитие от ранната пролет. Римският сенат съвсем неочаквано прекъсна съглашението си с жителите на Вейи и заповяда кърваво копие да бъде хвърлено в територията на този етруски град. Предлогът бе съвсем неоснователен — чести нарушения на границите, макар споровете за пасищата да бяха нещо обичайно и да се уреждаха с преговори. Нападението на Рим срещу Вейи доведе до това, че градът не можа да изпрати обещаните дружини на Картаген. След победата над волските Рим бе дотам могъщ, че успя да създаде не една, а цели две войски, едната от които воюваше недалеч от Цере и Тарквиния. Гърците бяха успели да проведат изключително тайни преговори с римските консули и влиятелните сенатори, тъй че аз узнах за всичко това, когато въпросът за войната бе вече решен. Разбира се, при подобни обстоятелства не можеше и дума да става да се изпратят многобройни дружини от етруски в помощ на Картаген. Така че броят на воините, които тръгнаха към Сицилия, бе доста малък. Съветът на Тарквиния не се реши да изпрати конницата си на корабите, а съветът на Цере реши изобщо да не изпраща никаква войска.

Беше към края на лятото, когато решихме да потеглим на път в открито море, за да се срещнем с картагенските кораби при бреговете на Сицилия. Имахме четиридесет леки бойни съда, две триреми и две хиляди воини на товарни кораби — главно хоплити, които владееха оръжието по гръцки маниер. Картагенските моряци изпълняваха чудесно задачите си и ние успяхме да се доберем до Химера, без да се сблъскаме с гръцки кораби. Изтеглихме корабите на брега съвсем до самия град. Хамилкар бе завладял пристанището и устието на реката и бе обградил града от всички страни. Наемната картагенска армия се състоеше от тридесет хиляди воини и огромният им лагер се простираше до самите градски врати на Химера. Но в тази войска имаше много хора, които нямаха нищо общо с военното дело. Това бяха роби, предсказатели, жени от обоза, жреци, търговци, кастрати, танцьори, музиканти или обикновени скитници, които не правеха нищо друго, освен да вдигат шум, да се карат и да просят.

В близката гора се беше събрала сиканската войска, наброяваща около хиляда сикани. Сегестяните, които по разпореждане на Хамилкар се бяха присъединили към тях, не преставаха да се удивляват откъде горските хора се бяха снабдили с толкова много отлично изработено желязно оръжие — щитове и мечове, но не се възмущаваха особено, тъй като сиканите се присъединиха доброволно към тях и имаха намерение да се сражават с гърците.

Оставих водача на етруските при Хамилкар и приближените му и побързах да отида до мястото, където се бяха разположили сиканите. Само мимоходом се спрях и хвърлих тъжен поглед към болезнено познатите ми градски стени. Тук-таме картагенците бяха построили обсадни кули и бяха докарали пробивни тарани…

Щом обаче зърнах облечените в кожи сикани, лицата им и ръцете им, изрисувани с бойни знаци в бяло и червено, аз мигом забравих за Химера и усетих как ми се стопля сърцето. Те се учудиха много, когато ги заговорих на собствения им език, и побързаха да ме отведат при жертвения си камък, който беше вече намазан с мас. Около него се бяха събрали вождовете на различни племена с дървени маски на лицата. Сред тях забелязах стройно момче, което носеше стария ми щит, и затова веднага познах Хиулс. Пристъпих към него и го прегърнах бащински, при което много от сиканите наскачаха и поискаха да ме изблъскат настрани.

Хиулс не бе навършил още тринадесет години, а в тази възраст децата са особено чувствителни и се страхуват някой да не нарани достойнството им. Синът на Дорией се дръпна назад, а вождовете започнаха да се възмущават, че се отнасям тъй безцеремонно към Еркле. Но когато Хиулс разбра кой съм, той свали маската си и заповяда да бъде донесено печено месо, след което ме покани да седна при него. Момчето ми благодари почтително за изпратеното оръжие, което бе пристигнало при сиканите по таен път.

Той заяви:

— Хамилкар от Картаген е велик воин и на негова страна са могъщият Ваал, както и други богове. Сиканите ще излязат за първи път от гората, за да го подкрепят във войната против гърците. Ние обаче служим единствено на своите си богове и нищо не ни свързва с картагенците, нито с когото и да било друг. Войната ще ни бъде от полза, тъй като хората ми ще се научат да се сражават истински, и то на бойно поле, и непременно ще вземем участие в подялбата на плячката. Но веднага след победата ще се върнем в горите си.

— Ти си Еркле — отвърнах аз. — Ти си длъжен сам да взимаш решения от името на народа си. Не искам да ти давам никакви съвети и да се бъркам в работата ти, тъй като ти си цар.

Когато Хиулс разбра, че нямам намерение да го поучавам, а и не искам нищо в замяна за оръжието, той се успокои, усмихна се и седна, скръстил крака, на положения на земята щит. След това заповяда на хората си да притичат покрай нас с оръжието си, по десет души в редица, и да се скрият след това в дълбочините на гората. Явно му доставяше удоволствие да ми покаже уменията на войската си и как хората му могат да хвърлят копия, макар да не бяха още съвсем привикнали към новото оръжие.

Бях толкова развълнуван от тази среща, че дори отпих малко от свещеното питие на сиканите и отново придобих способността, макар и не за дълго, да виждам под дърветата, направо в недрата на земята. Обаче не взех участие в свещения сикански танц, макар да се ползвах с почетното право да нося еленова маска с рога. Пренощувах в лагера им направо на голата земя и на следващата сутрин се бях простудил. Явно бях отвикнал от суровия начин на живот на сиканите. Този малък случай ми напомни, че за мен най-подходящото място за нощуване си беше етруският кораб.

Аз бях използван за преводач в преговорите между хората на Хамилкар и етруските. Според сведенията, които Хамилкар бе получил от съгледвачите си, в Химера имаше повече сиракузки подкрепления, отколкото можеше да се предположи на пръв поглед. Ето защо той се противеше Химера да бъде нападната. Знаеше се, че откъм вътрешността на острова напредваха гръцките войски на Акрагас и Сиракуза и никой не им се изпречваше на пътя, освен някои разбунтувани сикулски племена, които причакваха войските и хвърляха по тях камъни иззад планинските си скривалища. Гърците им отмъстиха, като изгориха селата им и изпотъпкаха посевите им. Хамилкар все още нямаше точни сведения, но предполагаше, че гръцките воини са поне три пъти по-малко от собствената му войска.

Най-важно беше да се реши дали да нападнем Химера, да се настаним вътре и оттам да изчакваме приближаването на гръцката войска или, след като сме обезсилили Химера, да тръгнем напред и да се срещнем с врага някъде, където би било най-подходящо за бой от наша гледна точка. Наистина странен изглеждаше и фактът, че картагенската флота изобщо не беше забелязала гръцки кораби в морето. Те бяха безследно изчезнали и всичко това безпокоеше Хамилкар, който казваше, че там е най-голямата му грижа — страхуваше се, че гръцките триреми са потеглили на изток, за да му препречат пътя към картагенската флота.

Към нас, етруските, той изпитваше уважение като към добре подготвени воини и затова ни помоли да заемем средищно място в бойната подредба. От друга страна обаче, Хамилкар отправяше и упреци към нас, че сме толкова малко и напразно се е надявал на по-голяма помощ от наша страна. Оплакваше се също заради загубеното време и разходите по закъснението ни. От своя страна етруските военачалници се учудваха на разкоша, в който живееше Хамилкар, макар да беше във военен лагер. Той се беше настанил в огромна пурпурна шатра, столовете и ложето му бяха украсени със слонова кост, безброй роби му прислужваха и храната се поднасяше в сребърни съдове, а приборите и винените чаши бяха от чисто злато. Виното му също беше от най-скъпото и той го държеше в огромни амфори, закопани зад шатрата му. Осмелих се да спомена пред Хамилкар, че в лагера има много хора, които не са воини, и построяването му бе отнело повече време, отколкото обмислянето на защитата. Казах му, че например римляните биха постъпили по съвсем друг начин и първо биха си изградили защитни стени и окопи, още от първия миг на настаняването си, дори и да са капнали от умора. Хамилкар ми отвърна:

— Водя война по картагенски маниер. Мисля, че разбирам по-добре хората си от теб, чужденецо.

Спомена също, че трябва да се съобразява с изискванията на представителите на картагенския съвет, чиито поръки трябва да следва, макар да са избрали именно него за военачалник. Картагенците биха се разгневили, ако Хамилкар накара хората си да копаят и да съсипват разкошните си дрехи и съоръженията, доставени с толкова голям труд и разноски от Картаген. Сметнах думите му за странни, но скоро разбрах причината, а и нежеланието му да напада Химера.

Хамилкар беше изтънчен и красив мъж с по-светла кожа от другите картагенци, тъй като майка му бе от сиракузки гръцки род. Отчасти бях съгласен със запазването на Химера, град, който познавах добре, макар впоследствие да научих, че сиракузките воини го бяха разграбили и бяха убили приятеля ми Ларс Алсир. Самите жители на града участвали също в грабежа на тиренските имоти. И все пак не винях никого. По-скоро сметнах, че идва от слабостта на Терил, бившия тиран на Химера, прогонен от народа на града.

Веднъж, когато Хамилкар направи невероятен пир, странното му поведение ми се изясни. След многобройните блюда, поднасяни ни едно подир друго, и след като бяхме изпили много купи от скъпото му вино — бяхме насядали в голямата пурпурна шатра картагенци, етруски и други съюзнически вождове, — изведнъж завесата откъм задната част на шатрата бе вдигната и вътре влезе Кидипа, съпругата на Анаксилай, тирана на Регион. Придружаваха я четиримата й сина — извънредно красиви малки момчета. Двамата по-малки Кидипа водеше за ръка, а двамата по-големи се държаха за полите на дрехата й. Самата Кидипа бе още по-красива сега, като зряла жена, отколкото някога като девойка на шестнадесет години, както я помнех. Косата й беше сресана по изящен гръцки начин и бе поръсена със златен прах. За да покаже, че талията й е все още така тънка, тя се беше препасала с колан със златна катарама. Нозете й бяха обути в скъпи сандали, украсени с огромни скъпоценни камъни. Всички ахнахме от изненада и станахме, а после вдигнахме наздравица в нейна чест. Хамилкар изпита голямо задоволство от изумлението ни и обясни:

— Кидипа е моя заложница заедно със синовете си. Тя ни последва от Картаген, за да се погрижи да бъдат спазвани интересите на Химера. Самия Терил, баща й, оставихме в Картаген, тъй като той е бездарен мъж и може само да говори с пяна на устата за Химера. Най-добре ще бъде, ако оставим града под опеката на Анаксилай, докато синовете му пораснат и се заемат с тези работи.

От погледите, които Хамилкар хвърляше към Кидипа, разбрах, че той й се възхищава, дори още повече — стори ми се, че е безумно влюбен в нея. Но кой ли не би се влюбил в тази властна и красива жена, която още като невръстна девойка умееше да върти мъжете на пръста си! Тя ни помоли със звънкия си глас да не се смущаваме от нея, а да продължим пира си. Тръгна плавно между нас и взе да налива чашите ни с вино. От време на време сядаше до някои от важните мъже на Картаген и говореше с тях като със стари познайници. Ние бяхме като омаяни от присъствието й и разговорите ни утихнаха. Всички следяха движенията й, а тя се наслаждаваше извънредно много, че е завладяла вниманието ни, и движенията й постепенно ставаха още по-съблазнителни. Погрижи се също синовете й да поздравят всички както подобава и започна да се жалва от алчността на сиракузкия тиран Гелон, който бе отнел двата града, Месина и Химера, падащи се от наследството на момчетата.

Сякаш случайно Кидипа приседна на крайчеца на ложето ми и се обърна към етруските вождове с думите:

— Възхвалявам бойното ви умение, славни етруски воини! Съжалявам, че не мога да говоря езика ви, но съм сигурна, че вие като цивилизовани мъже разбирате гръцки. Израсла съм в Химера и като девойче съм се къпала във водите на тукашната река. Ето защо не мога да понеса мисълта за разрухата на този град, още повече че това не е и във вашите интереси. Защо ви е да губите ценно време и сили за завземането на града? По-добре ще бъде, ако се заемете първо с гръцката войска, и веднага щом извоювате победа, Химера сама ще падне в краката ви.

Хамилкар кимна, сякаш да потвърди думите й, и каза:

— Анаксилай от Регион ме помоли за помощ и даде жена си и децата си като заложници. По този начин той се обвърза да се бие до последния воин на страната на Картаген. Така че сме длъжни да мислим и за неговите интереси, и за интересите на тези момченца. Няма да имаме никаква полза, ако разрушим Химера.

Повдигнах се на лакът и отвърнах:

— Самият аз изпитвам слабост към Химера и жителите й, но законите на войната са безмилостни. Безумен е военачалникът, който поради гласа на сърцето си застава между два огъня. Ако започнем тук открит бой с гръцката войска, навярно ще бъдем нападнати в гръб, и то не от друг, а от същата тази Химера, която толкова жалим.

Кидипа се обърна рязко към мен и запуши устата ми с бялата си ръка. После се вгледа в очите ми и се престори, че чак сега ме разпознава.

— Ти ли си това, Турмс? — извика тя с престорена изненада в гласа. — Колко се радвам да те видя пак! Хайде да вдигнем наздравица за срещата ни и да не говорим безсмислици!

Тя ми попречи да продължа, като изля насила в гърлото ми вино с една златна чаша. Докато кашлях, тя продължи с усмивка:

— Моля, не се сърдете за държанието ми, но ето този красив мъж беше някога моето първо увлечение. И до ден-днешен изпитвам слабост към него и не мога да се въздържа — трябва да вдигна наздравица в негова чест.

Тя отпи от виното си и ни огледа всички със сладостно премрежен поглед. Когато отново се опитах да кажа нещо, Кидипа накара синовете си да се струпат около мен и да ми се умилкват, тъй че сметнах за най-разумно да замълча. Самата тя също взе да гали страните ми и шията ми. От всичко това усетих, че ме полазват тръпки, и забелязах, че Хамилкар гледа към мен сърдито. Лицето му се помрачи, той прехапа устни и каза:

— Ще преградим всички порти на Химера с клади от съчки, тъй че да не могат да ни нападнат в гръб, ако започнем битката тук. Погрижил съм се за всичко, а и боговете на Картаген са ми изпратили много благоприятни знаци, тъй че съм сигурен в победата си. Аз съм този, който решава последен, и не търпя никакви нападки, но винаги съм готов да изслушам разумни съвети.

След като разбрах, че Хамилкар ще загърби думите ми, каквото и да кажа, аз се задоволих да наблюдавам красивите момчета на Кидипа и самата нея. Тя галеше разсеяно плитката ми, свела срамежливо поглед към сандалите си, и шепнеше тъй, че и Хамилкар да може да я чуе:

— Наистина, Турмс, все още помня пламенната ти целувка и докосването на пръстите ти по тялото ми. Съвсем не бях безразлична към теб тогава, само от детинска глупост се преструвах, че не ме интересуваш. Сега, когато съм зряла жена и майка на четири деца, мога да кажа най-сетне, че никога не успях да те забравя напълно. Дори в една лунна нощ, доста отдавана, ми се стори, че ти дойде при мен в постелята ми, но когато се събудих, разбрах, че всичко е било само сън.

Хамилкар, който гледаше как Кидипа ме е хванала за ръка, не можа да се сдържи, а скочи от мястото си и каза рязко:

— Кидипа, не забравяй, че си заложница! Освен това си жена и мястото ти не е тук, а в покоите ти, при евнусите.

Явно беше, че Кидипа нарочно разпалва ревността на Хамилкар, защото, като чу думите му, тя стана, изгледа ни победоносно и се оттегли, следвана от синовете си. Но преди да напусне шатрата, тя хвърли доста двусмислени погледи към повечето от мъжете, с които бе разговаряла.

5.

Имах лоши предчувствия и животът в лагера на Хамилкар не ми беше по сърце. Етруските военачалници използваха времето, за да обучават воините си да маршируват и да се подреждат в различни бойни фигури, а аз се излежавах на дъното на кораба, въпреки че беше препълнен и гъмжеше от насекоми. Понякога се включвах в бойните упражнения. Тези подготовки се извършваха с пълно въоръжение и всички ние тичахме, задъхани от горещината, следвани от подигравателните подсвирквания на картагенците. Но и техните военачалници мечтаеха за слава и победи и когато забелязаха тренировките ни, започнаха да карат хората си също като нас да се подготвят усилено за предстоящите сражения. И ето, все по-често виждахме как се строяват либийците, образувайки непроходима преграда от високите си колкото човешки ръст щитове. Имаше и представители на далечните острови, които носеха железни пояси и се обвързваха един за друг, та да не може бойната им редица да бъде разкъсана по никакъв начин.

Веднъж изпратените на разузнаване хора на Хамилкар се върнаха на запенени коне в лагера и обявиха, че гърците са на един ден път от нас. Според думите им гръцката войска била огромна, щитовете и шлемовете на воините блестели на слънцето подобно на мълнии и те превземали хълм след хълм с бързината на морските вълни. Разказът на съгледвачите предизвика паника в лагера и много хора се впуснаха на тълпи към товарните кораби, търсейки някакво спасение. Премазаните в този бяг бяха доста много, а някои хора дори се удавиха в стремежа да се доберат първи до корабите. Мина доста време, докато Хамилкар и приближените му успеят да въдворят ред с помощта на камшиците си. Предводителят на картагенците дори наказа със смърт най-големите страхливци за назидание на другите и лагерът постепенно се успокои.

Получихме точни сведения за числеността на обединените войски от Сиракуза и Акрагас благодарение на сиканите, които умееха да се придвижват незабелязани от никого. Оказа се, че няма особени причини за паника, тъй като гръцката войска, макар и по-дисциплинирана и по-добре въоръжена от тази на Хамилкар, беше доста по-малобройна от неговата — може би три пъти. Като чу това, картагенският началник се почувства сигурен в победата си и заповяда да бъдат запалени огромни огньове пред статуите на боговете, които се издигаха в различните краища на лагера. Самият Хамилкар ходеше наоколо, спираше се при жреците, разговаряше с тях, правеше жертвоприношения от цели волове и се обръщаше с речи към воините си.

Гръцката войска наистина се оказа не чак толкова огромна, но затова пък хората й бяха извънредно добре подготвени и знаеха как да воюват. След като се установиха на един ден път от Химера, те проучиха подробно лагера ни и започнаха да изпращат известия в обсадения град по египетски пощенски гълъби. Мислехме, че гърците не влизат в бой от предпазливост пред превъзхождащия ги числено противник, и Хамилкар се готвеше вече да се нахвърли срещу тях, но скоро стана ясно какво всъщност бяха чакали гърците. В ранното утро на хоризонта се появи обединената флота на Сиракуза и Акрагас и цялото море побеля от платната на огромен брой бойни кораби. Имаше поне двеста чисто нови триреми и те пристигаха от запад, от посоката, от която изобщо не можехме да очакваме нищо подобно. Затова отначало не повярвахме на собствените си очи и мислехме, че приближаващите се кораби са картагенски. Но скоро след това бяхме обзети от отчаяние, тъй като забелязахме гръцките бойни знаци и видяхме гръцките щитове.

Не можехме да проумеем как се беше случило всичко това и чак по-късно разбрахме, че сиракузките съдове напуснали смело Месина, оставяйки собствените си води без никакво прикритие, и при Акрагас се присъединили към флотата на Терон. Оттук, без да губят време, те заплавали в картагенски води, разгонили бойните кораби, които охранявали пътя към Ерикс, потопили много товарни съдове и потеглили напред, без да обръщат никакво внимание на картагенските кораби, скрити из плитчините на Ерикс. Някъде към Панорм към тях се беше присъединил и пиратът Дионисий, старият ми познайник, който се установил из тези води с разрешението на гърците, за да потопява картагенски товарни кораби. Никой не можеше да се справя по-добре от него с подобни задачи. Ето как се беше случило, че гръцките съдове ни обкръжиха най-неочаквано при Химера, и то в същото време, когато тежките кораби на Хамилкар не подозираха нищо, а само дебнеха около Месинския пролив и чакаха врага от грешна посока.

Точно когато гръцките кораби ни отрязаха пътя откъм морето, получихме известие, че войската откъм сушата също се придвижва към нас. С бърз марш бойците бяха заобиколили Химера откъм вътрешността на острова. Хамилкар взе необходимите мерки и отпрати многочислени вестители — и по море, и по суша към флотата си при Месина с новините за клопката, в която бяхме попаднали. Но гърците охраняваха извънредно добре всички пътища натам, тъй че до целта се бяха добрали само двама сикани. За съжаление военачалниците на корабите на Хамилкар не им повярвали и взели вестта за гръцка военна хитрост. Те осъзнали положението чак когато известията за невероятното обкръжение били потвърдени от крайбрежните рибари. Но тогава бе вече прекалено късно…

На следващото утро гръцката войска се строи в боен порядък около Химера по такъв начин, че един от фланговете й беше до реката, а другият — при горите и възвишенията. В противоречие с обичайната си практика гърците поставиха конницата си в центъра на войската, за да могат по-бързо да разчупят линията на войската на Хамилкар и да си открият път към обсадения град още по време на самата битка. След като забелязаха врага, сиканите започнаха да бият барабаните си откъм гората и за първи път цялата ни войска беше на крак още при изгрев-слънце. Всички наши отделения заеха нужните позиции, изпълнявайки точно заповедите на началниците си.

Когато Хамилкар видя къде стои гръцката конница, той изцяло промени плана на боя и премести хора от двата ни фланга, за да укрепи центъра. Това бяха тежко въоръжени иберийци и либийци, приковани с вериги един към друг, тъй като Хамилкар не разчиташе на нас, етруските, и не вярваше в нашите сили. Бяхме обидени и наскърбени и освен това никак не ни хареса положението, в което бяхме изпаднали — зад нас бяха редиците от навързани един за друг варвари, които ни отрязваха пътя към морето и към корабите ни и ни тласкаха към врага. Но нямахме време да размишляваме дълго върху всичко това, наоколо се вдигаше невъобразим шум от дългите тръби и медните гонгове на картагенците и хлопките на жреците. И гърците не ни дадоха време да се опомним, а пуснаха към нас конницата си. Самите хоплити се движеха зад нея, строени в една линия.

Още щом битката започна, Хамилкар заповяда да се запалят огромните клади от съчки, вдигнати предварително пред градските врати на Химера, за да не могат жителите на града да ни нападнат в гръб. В последния момент успяхме да забием пред себе си в земята редица от заострени прътове и колци точно когато метателните машини ни прикриваха, обсипвайки с камъни конницата. Въпреки всичко конете скоро ни смазаха, тъй като малобройните картагенски конници не можеха да ни послужат за защита и дори самите те предизвикваха още по-голям хаос и паника, когато гърците буквално ги врязаха сред нашите редици.

При първата атака бяха убити или ранени повече от половината етруски. Гърците май наистина се стремяха най-напред да унищожат добре подготвената и обучената част от войската на Хамилкар. Като видяхме колко плачевно беше положението, ние отстъпихме и пропуснахме конниците през редовете си, а след това отново се строихме в оредели редици, сякаш нищо не се беше случило.

Прикованите един към друг варвари зад нас посрещнаха гръцката конница с копията си, насочени право към коремите на конете, тъй че гърците понесоха големи загуби и много от тях продължиха да се бият като пехотинци. Младите благородници от Сиракуза и Акрагас бяха спечелили несъмнена слава, падайки под стрелите и камъните на иберийците и под копията на либийците. Колкото до тираните на тези градове, те всякак са потривали ръце от задоволство, тъй като се бяха избавили без никакви усилия от мнозина млади представители на знатните родове.

След конницата ни връхлетяха устремено гръцките хоплити и известно време силите ни бяха равни. Закалените мечове на етруските безпощадно сразяваха противника, но гърците бяха толкова много и действаха толкова напористо, че ние отстъпихме назад. Много малко от нас оцеляха и тези, които останаха живи, се бяха спасили като по чудо, а съвсем не защото са умеели да се бият по-добре от другите или пък са знаели някакви военни хитрини. Окървавени, все още стиснали щитовете си, етруските падаха един след друг и призоваваха усмихнатите си богове, преди да издъхнат и да се оставят на духовете си закрилници.

После вече престанах да разбирам какво точно става, тъй като бях напълно изтощен. Битката обаче не свършваше — тя продължи от ранно утро до късна вечер и нито една от страните не се предаваше. Аз се бях озовал в десния фланг заедно с някои от оцелелите етруски, не много далече от храсталаците пред горите. Тук най-сетне успяхме да се спрем, за да си поемем дъх, когато събралите се воини от Ерикс се спускаха покрай нас в атака. Хамилкар постъпи така, както би постъпил всеки вожд: той изпрати вестител, който ни съобщи, че сме освободени от по-нататъшно участие в битката. Тъй като се държахме едва-едва на нозете си и бяхме в кръв и пот от глава до пети, а щитовете ни бяха изпочупени, ние се изтеглихме в тила под защитата на помощното отделение, за да можем да отдъхнем поне малко.

Хамилкар беше издигнал висок олтар на хълма в лагера и следеше оттам хода на битката. Очите му блестяха, когато той протегна към нас ръце в знак на поздрав и ни благодари за самоотверженото участие в боя. Той заповяда на робите си да хвърлят към нас златни украшения, но никой от етруските не се наведе да прибере златото, тъй като скръбта по загиналите другари бе прекалено голяма.

Когато утолихме жаждата и превързахме раните си, ние се насочихме към брега и към корабите с надеждата да срещнем там някои от оцелелите етруски. Хората зовяха братята си и другарите си, водачите на корабите се провикваха с надеждата да чуят отговор от кормчиите си, а гребците подвикваха, чакайки отзвук от съседите си по гребло, но много рядко някой откликваше на призивите. Най-накрая се убедихме, че едва ли се събираме достатъчно хора за екипаж на два кораба, но и това нямаше вече значение, тъй като изходът към морето бе закрит от гръцките триреми. Загубите ни бяха наистина невъобразими! Достатъчно е да се каже, че етруските бяха свикнали да се бият, без да отстъпват назад! Но в тези мрачни часове, които прекарахме на пустия бряг до Химера, мнозина от нас бяхме готови да се откажем от бойна слава, само и само да можехме да върнем другарите си…

Слънцето клонеше на запад и ние, с насълзени от дима очи, забелязахме, че гърците притискат левия фланг на картагенците към реката и морето, а воините от Химера, прескачайки през овъглените дървета, удариха в тила по десния фланг на Хамилкар. Вътре в лагера ни негодници бяха нападнали стражите, бяха ги убили и започнаха грабежи. Именно това ми се стори сигурен знак за поражението ни. Хамилкар напразно издаваше заповеди, напразно караше тръбачите да тръбят с бойните тръби и напразно зовеше воините си да се строят отново в бойна редица. В уплахата си варварите се нахвърлиха върху собствените си военачалници и разкъсаха тези, които се опитаха да ги спрат. Някои от бегълците хукнаха към брега и взеха да се катерят по товарните кораби с надеждата да се спасят по морски път. Дори успяха да спуснат няколко кораба в морето, но вражеските триреми ги обградиха, пробиха корабите и ги потопиха. След това триремите се насочиха към открито море. Трясъкът от изпотрошените мачти на товарните картагенски кораби и страшните викове и вопли на давещите се варвари ни убедиха в това, че оттам пътят към спасението беше затворен. Етруските, които наблюдаваха тази ужасна картина, решиха да останат при корабите си и да се опитат да ги защитават до падането на мрака. Чак тогава щяха да се осмелят да излязат в морето. От своя страна аз реших да им предложа да тръгнем към горите и да се опитаме да намерим убежище при сиканите. Бях сигурен, че горските племена щяха да ни покажат тайни пътеки и следвайки ги, да намерим подслон. Но като граждани на морски градове етруските не се съгласиха да изоставят корабите си.

Тръгнах сам през лагера и покрай стените на града се опитах да стигна до сиканите. Боговете сякаш ме закриляха сред хаоса на грабителството. В лагера всички грабеха — и гърци, и варвари. Това вече не беше военна битка, а борба на живот и смърт, в която участваше всеки срещу всеки независимо кой към какъв народ принадлежеше. След като разбраха, че са безвъзвратно победени, варварите пожелаха за последно да ядат, да пият, да грабят и да изнасилват на воля. Те се нахвърлиха на жените в лагера, като преди това избиха всички представители на картагенския съвет и съблякоха и откраднаха разкошните им дрехи и скъпоценни украшения. Чувах писъците на жените и забелязах, че в долната оргия се бяха включили и гърците и воините на Химера и вече не се разбираше кой е приятел и кой е враг.

Признал поражението си, Хамилкар закри лицето си с ръце и слезе от наблюдателната кула. Гръцките телохранители разчистиха пътя му към шатрата. Там той разби със собствените си ръце статуята на Ваал, за да не попадне у врага. Хвърли парчетата в жертвения огън, който бе огромен и приличаше на погребална клада. Всичко това видях със собствените си очи, но той бе толкова съсипан от отчаяние, че не ме позна. Очите му искряха с див блясък, а на устата му бе избила пяна. Хамилкар заповяда да бъдат доведени пред него Кидипа и синовете й и да бъдат посечени, щом телохранителите му, повечето от които бяха родом от Регион, се отвърнаха от него, и се втурнаха из лагера, за да грабят, да убиват и да изнасилват. Десетина се спуснаха към шатрата на Кидипа, обаче не се наложи да я вадят оттам насила. Видях как самата тя изскочи напред с кинжал в ръка и преди Хамилкар да успее да се опомни, преряза гърлото му, след което го тласна направо в кладата, тъй че тялото му бе погълнато от пламъците само за няколко мига. Като видяха това, стражите обградиха Кидипа и я предпазиха с щитовете си от други нападатели. Те обградиха и защитиха по същия начин и четирите момченца и се развикаха за помощ към гърците. Стана така, че Кидипа и децата й бяха предадени живи и недокоснати на Гелон, който я прие с почести. Сигурен съм, тайно е бил възрадван, че по този начин поставя натясно Анаксилай от Регион. Чрез заложниците — съпругата му и децата му, той можеше да го накара да се откаже да поддържа Картаген. Анаксилай обаче бе действал почти толкова ловко, колкото и жена му. След като научил за поражението на Хамилкар пред Химера, той изпратил веднага лодка с вестоносци при Гелон, за да му съобщи, че се отказва от бившите си съюзници картагенците и че се предава на Сиракуза — даже преди да бе узнал каквото и да е за съдбата на децата си и на съпругата си. Ето защо Кидипа дълго време след това не можа да прости постъпката му.

Друг, който прояви гъвкавост и разбиране за политиката на гърците, бе Еркле, въпреки младостта си. След като видя, че войската на Хамилкар е сразена, той изпрати учителя си по гръцки със зелена клонка в ръка при Терон, тирана на Акрагас, и без да дочака вести, даде разрешение на племената си да се нахвърлят на вечните си врагове Ерикс и Сегеста в гръб на елимите, когато последните все още имаха надмощие и изтласкваха назад воините на Акрагас. Този удар в гърба не разреши изхода на войната, но по-скоро се оказа повод да бъдат прекратени сраженията. Хиулс бе начело на отрядите си подобно на баща си и впоследствие се гордееше с получените по време на схватката рани. Ето как сиканите отмъстиха на тези, които ги бяха потискали от векове.

През следващите дни те заотстъпваха назад към горите си и пътем посичаха всеки срещнат беглец от войската на картагенците. Хиулс не позволи на хората си да нападнат бившия лагер на Хамилкар или пък да нахлуят в Химера, а когато настъпи нощта, той призова всички да се прикрият в сенките на горите. Съзнаваше, че гръцките войски ще могат да се справят с положението оттук нататък. Терон беше безкрайно благодарен за помощта, оказана му от вожда на сиканите. Той му изпрати позлатен щит, огърлица от чисто злато и златна фигура на орел, която можеше да се прикрепи към шлема на сиканския вожд. Еркле прие всичко, но върна фигурата на орела, тъй като не искаше да се смята за приобщен към Терон. Последният не посмя да изрази обида от това, тъй като знаеше колко лесно би могъл да си навлече омразата на горските племена. Той съзнаваше ясно, че именно благодарение на сиканите войската му бе запазила равенство с тази на Сиракуза.

В поведението на Хиулс разпознах баща му Дорией, който веднага след като доби кучешката корона на Сегеста, бе готов да се откаже от закрилата на Дионисий и хората му. Щом разбрах всичко това, реших да не търся помощ при сиканите, а да се върна при другарите си етруски и да споделя съдбата им. Сред крясъци, бучене и огньове, аз вървях като обгърнат в облак и сякаш нечия невидима ръка ме водеше напред. Вървях като насън и не мислех вече за спасението си. Навсякъде наоколо хора се избиваха и никъде не видях проява на милост. Започна да ми се завива свят и да виждам странни същества, които лочеха кръвта на падналите трупове. Самите мъртъвци излъчваха бледа светлина, а около главите на някои от току-що падналите все още забелязвах ярко сияние. Вървях отчаян и изнурен. Никой не ме докосна, макар да бях захвърлил шлема си, а дрехите ми да се развяваха и откриваха гърдите ми. Стигнах до етруските и корабите им. Гръцките воини бяха вече до пристана и на брега. Те хвърляха запалени факли в картагенските кораби, тъй че защитниците им загинаха в огъня на нощното сражение. Гелон от Сиракуза смяташе, че всички вражески кораби трябваше да бъдат унищожени или завзети. Затова той самият се появи на кон в пристана, заобиколен от негри в блестящи ризници, желаейки да ободри гръцките воини с обещания за големи награди за всеки подпален и унищожен кораб.

Пожарът осветяваше брега и там беше светло като ден, а стълбовете дим и пламъците над лагера ни приличаха на слънчев залез, макар да беше вече полунощ. Околностите на Химера се превърнаха в безмилостно бойно поле и на фона на огнените пламъци се мяркаха черните сенки на врани, които с грозно грачене изхвърчаха на ята от всички страни. Когато гърците се увериха в превъзходството си над противника, те престанаха да убиват хората, които бяха хвърлили оръжието си, а ги подгониха към дървените колиби, построени от Хамилкар уж за гръцки пленници. Явно беше, че заловените щяха да бъдат продадени в робство. В далечната по-ниска част на брега все още стояха един до друг картагенски товарни кораби, както и някои бойни съдове, а етруските кораби, които бяха пристигнали по-късно, се намираха още по-надалече и затова гърците не можаха да се доберат бързо до нас — трябваше първо да унищожат цялата картагенска флота. Някои от нас предложиха да се предадем, но на никого не му се отиваше в робство и в края на краищата решихме да защитаваме свободата си, докато все още е възможно.

След като избрахме два от най-бързоплаващите кораби, ние ги спуснахме във водата и всички се хванахме за веслата, без да съблюдаваме ранг и титли. Преди да отплаваме обаче, се погрижихме да отсечем и да хвърлим в морето статуите и бойните знаци на всички други етруски кораби, за да не попаднат като бойни трофеи в ръцете на гърците. Когато Гелон видя, че два вражески кораба се опитват да отплават в открито море, той се развика тъй силно, че ние чувахме ругатните му през пукота на пожара. Заповяда на хората си да размахват факли, за да подадат известие за бягството ни до сиракузките кораби, но те явно не забелязаха сигналите му в хаоса на боя и горящите съдове. Страхувахме се, че все пак сиракузците можеха да забележат силуетите на корабите ни…

— Тази нощ животът на етруските не струва и пукната пара и боговете не ни закрилят в морето! — подмятахме си ние. — Тъй че нека отмъстим за смъртта на другарите си и да потопим поне една гръцка трирема, за да докажем, че това море все още е тиренско, а не гръцко!

Решимостта беше нашето спасение, защото сиракузките триреми изобщо не очакваха някой да ги нападне, а напротив, готвеха се да ни потопят в момента, в който минехме покрай тях. Но щом започнаха да се придвижват назад на весла, като си даваха знаци един на друг с фенери, ние засилихме и двата си кораба и се врязахме едновременно и с двата си ударника в хълбока на най-близкия гръцки кораб, тъй че дъбовата му обшивка се проби с трясък и той се наклони рязко на една страна. От стълкновението много сиракузци изпопадаха в морето, а и ние самите се свлякохме по палубите си. Нападението ни се оказа толкова неочаквано, че никой от гръцкия кораб дори не осъзна какво точно се беше случило и военачалникът им се развика, за да предупреди другите, че наблизо има скали или рифове.

Всичко това ни помогна много. Хванахме се бързо за веслата и скоро успяхме да се отдалечим от брега и да се укрием под спасителното покривало на мрака. Пожарът беше заслепил гърците, тъй че наблюдателите им не можаха да видят накъде отплавахме. Морето пред нас бе тъмно и самите ние не виждахме нищо пред себе си. Съвсем нямахме намерение да плаваме на изток, за да се доберем до картагенските съдове и да им съобщим за гибелта на войската на Хамилкар и за победата на гърците при Химера. Тревожеше ни едно: всичко беше свършено и не ни оставаше нищо друго, освен да се опитаме да се доберем до някое тиренско пристанище, за да спасим остатъка от бойната слава на етруските.

На сутринта се вдигна силен вятър, който прерасна в буря и отнесе корабите ни към италийското крайбрежие. Бяхме принудени да се насочим към Куме, където се надявахме да намерим убежище и да въведем в ред корабите, както и да се запасим с храна. Демадот, тиранът на Куме, ни посрещна доброжелателно, но като чу за битката при Химера и за съкрушителното поражение на картагенците, той се обезпокои:

— По законите на завещанието аз съм наследник на последния от тарквините, управителите на Рим, но досега не съм получил и една драхма от това наследство. Никога не съм враждувал с етруските и най-доброто доказателство за това е приютът, който осигурих навремето на стария ви военачалник Ларс Таркон, и това, че собственоръчно затворих очите му, когато той умря. Но аз съм длъжен да се грижа за града си и за семейството си. Ето защо, макар душата ми да се противи, длъжен съм да задържа и двата ви кораба, докато не бъде разрешен окончателно въпросът с наследството на тарквините.

Той бе използвал такъв предлог и преди, когато бе прибрал в полза на Куме част от зърното от търговските римски съдове. Беше възрастен човек и нямаше желание да измисля нови методи на действие. Така че останахме в Куме — отчасти като гости, отчасти като пленници, и до нас скоро достигнаха неприятни слухове от Посейдония. Там тълпите бяха разграбили картагенските дюкяни и тиренските складове със стока. Местният управител, вместо да накаже престъпниците, заповядал да бъдат задържани картагенците и етруските с твърдението, че не би могъл да отговаря за сигурността им по никакъв друг начин.

Но това не беше най-страшното. След известно време на крилата на богинята на победата от морето пристигна послание до всички гръцки градове на запад: атинската флота бе потопила всички персийски кораби в Саламинския пролив при Атина. Сам великият цар бил принуден да се спасява с бягство обратно в Азия, и то с всички сили и без миг забавяне, иначе гърците щели да се доберат до Хелеспонта, да унищожат моста от кораби и да отрежат пътя. Вярно, че по време на бягството си могъщата персийска армия разграбила Атина и бе срутила статуите на боговете й, но след това персите понесли огромни загуби при Термопилския проход и нямали възможност да останат да зимуват в Гърция, още повече като се има предвид, че с настъпващата пролет щеше да им предстои да се сблъскат отново с гръцката войска, която се командваше от спартанци.

Разбира се, знаех отлично, колко лесно преувеличават гърците всяка своя военна победа, но тъй като подобни известия пристигаха от всички страни, принудих се да повярвам в победата им. Замислих се с тъга, че участието на етруските в битката при Химера се беше оказало съвсем безсмислено. Впрочем оставаше една утеха: кръвта им не бе пролята напразно, тъй като попречиха на западните гръцки градове да се притекат на помощ на градовете от самата Гърция.

Кумският тиран Демадот беше много хитър човек, но да язди на два коня не беше възможно дори и за него. Той често въздишаше, че скоро ще бъде принуден да се откаже от търговията си с етруските, която му носеше добра печалба, и напълно да се подчини на сицилийските градове. Те от своя страна щяха да изискат от него да прекрати напълно всякакви връзки с картагенците и етруските на всички пазари по море и по суша.

Когато Ларс Арнт узна за тежкото ни положение, той изпрати незабавно послание до Демадот и решително заяви, че ще отзове от Куме всички тарквински търговци и ще конфискува цялата собственост на Куме в Траквиния, ако хората и двата бойни кораба не бъдат пуснати незабавно и да се върнат у дома. От друга страна, получи се известие от Гелон, тирана на Сиракуза, че ако Демадот пусне на свобода двата кораба, които тъй нахално се бяха намесили в сицилийските дела, то той, Гелон, щял да впише в списъка на враговете си и Демадот.

Ето защо Демадот вече само стенеше и се жалваше, държеше се за главата и говореше:

— Кой подземен демон ви доведе точно в Куме? Имам слабо сърце и лошо понасям такива неприятности и вълнения. Освен това страдам и от рана в стомаха.

Най-накрая той намери изход:

— А защо да не се обърнем за съвет към нашата знаменита пророчица Херофила[1]? Предшествениците й са живели тук много преди основаването на Куме и до ден-днешен чрез устата на пророчицата говорят самите богове. Много хора са чували за Херофила и аз мисля, че и самият Гелон не би посмял да не се подчини на указанията й.

Самият той обаче се отказа да отиде до сибилината пещера, тъй като пътят натам беше много труден, а в самата пещера, според думите му, винаги вонеше и това му докарвало ужасно главоболие. С нас (двама етруски и аз), на които се падна жребият да тръгнем към Херофила, тръгна и един от приближените хора на Демадот. На прощаване тиранът се обърна с раздразнение към него:

— Предай на старицата даровете ми и я помоли от мое име поне веднъж да проговори ясно — „да“ или „не“, а не само да загатва всякакви небивалици…

Пещерата на Херофила се намираше в една висока планинска клисура и към нея водеше козя пътека, отъпкана от краката на посетителите. На по-трудните места в самите скали бяха изсечени стъпенки, но и те бяха изтрити от времето и многобройните нозе, които минаваха оттам. В пещерата имаше малък храм, който беше жилището на сибилата, съвсем скромна и дори зле поддържана обител.

Вътре беше много задушно, серни изпарения караха очите ни да сълзят. Освен това през последните дни бяхме спали малко и лошо от грижи и когато влязохме в храма се почувствахме слаби и безпомощни. Не знаехме какво ни чака и все още тъгувахме за загиналите си другари. Накратко казано, щом стъпихме в обителта на Херофила, започнахме да кашляме неудържимо, а от очите ни се лееха сълзи. Стана ни много горещо, тъй като старицата, която явно мръзнеше от възрастта си, не позволяваше да бъде загасен огънят в огнището. Тя отдавана бе изгубила косите си, но от суетност носеше островърха шапчица на главата си. Прислужваше й бледолика дългокоса девойка, в трескавия й поглед разбрах, че пророчицата я готви за своя наследница. Очите на самата Херофила бяха мътни и според мен тя беше съвсем сляпа.

Едва-що бяхме влезли, когато девойката изпадна в безпокойство и започна да се мята из помещението, като от време на време се спираше поглеждаше ни и се изсмиваше по много странен начин. След известно време тя нададе смразяващ вик и започна да танцува бясно пред нас. Не зная колко дълго би продължило всичко това, ако Херофила не й беше заповядала да млъкне и да спре да танцува. Гласът на старицата беше изненадващо силен и властен. Като се възползва от въдворилата се тишина, пратеникът на Демадот понечи да изложи мисията ни, но Херофила го прекъсна с рязък жест.

— Не са ми нужни излишни думи — каза тя. — Зная кои са тези люде. Видях ги да пристигат в Куме, видях и ятото врани, които се вдигнаха оттам, откъдето дойдоха хората. Не ми се нрави, че пещерата ми се изпълни с мъртъвци още щом влязохте. Вървете си и вземете мъртъвците със себе си!

Тя започна да диша тежко и ни даде знак и с двете си ръце да се махаме. Тогава двамата етруски излязоха навън, за да глътнат свеж въздух и да призоват отново с тъга имената на загиналите си другари. Херофила се успокои веднага, след като двамата излязоха, и каза:

— Добре е, че си тръгнаха. Сега тук е по-ведро. Но все пак не разбирам какво е това ярко сияние и какъв е този тътен, който дочувам.

Девойката, която се беше свила в ъгъла на пещерата, сега стана изведнъж и се приближи към сибилата, докосна ръката й, след което дойде до мен и положи на главата ми венец, изплетен от сухи лаврови листа. Пророчицата се захили и впери в мен невиждащите си очи, след което провъзгласи:

— О, любимецо на боговете! В крайчеца на очите ти виждам лунни сенки, но лицето ти излъчва слънчево сияние! Разбира се, по-добре да имах венец от бял бръшлян или мирта, но ще се задоволиш с този скромен лавров венец, тъй като нямаме друг.

Пратеникът на Демадот реши, че старата жена бълнува, и започна отново да обяснява нетърпеливо, още повече че се задавяше от серните изпарения и очите му неспирно сълзяха. Но Херофила отново го прекъсна и изрече пророчеството си:

— Какво са два кораба, когато скоро от бреговете на Куме ще тръгнат на бой хиляда съда? Нека Демадот да пусне тези хора да си ходят в мир и да освободи корабите им. Не корабите, а бойните знаци ще решат изхода от битката. — Гласът й се усили и в него прозвъннаха метални нотки: — Не кораби са нужни на Демадот, а бойни знаци. Тъй каза божеството. — Тя си пое дъх и добави: — Върви си, глупецо, и ме остави насаме с посланика на боговете!

Съветникът на Демадот записа посланието на сибилата на восъчна табличка и понечи да ме хване под ръка и да ме изведе навън. Но девойката му се нахвърли и издраска лицето му с дългите си нокти, после ме задърпа назад в пещерата. Не беше особено чиста, но кожата и дрехите й миришеха силно на билки, тъй че не почувствах погнуса от докосването й. Казах, че ще се забавя за малко при жените, след като това е угодно на боговете, и пратеникът на Демадот, който и без това се задавяше от изпаренията, побърза да ме остави сам с тях. Когато той напусна обителта, Херофила стана от триножника си и отвори една дървена преградка в стената на пещерата, тъй че свеж въздух нахлу вътре и разсея отровните изпарения.

После тя пристъпи към мен и докосна страните и косите ми, след което произнесе с вълнение:

— Познавам те, сине на баща си! Защо не целунеш майка си?

Аз се наведох, притиснах ръце о пръстта в пещерата и целунах дланите си, признавайки по този начин тукашната земя за своя майка. Стори ми се, че станах по-едър на ръст и някъде в дълбините ми се разпали ярка светлина. Девойката се приближи до мен, хвана ме за ръцете, а после докосна колената ми и се притисна до тялото ми. Внезапно силите ме напуснаха и аз усетих тънка струя пот, която се стичаше по гръбнака ми. Херофила хвана момичето за ухото и я отблъсна от мен. После попита:

— Значи познаваш майка си? А защо не приветстваш баща си?

Поклатих глава и отвърнах:

— Никога не съм виждал баща си и не зная нищо за произхода си.

Херофила проговори с гласа на боговете:

— Сине мой, ще се познаеш в деня, в който докоснеш стълба при могилата на баща си. Виждам езерото ти, виждам планината ти, виждам града ти. Търси и ще намериш! Почукай, за да ти бъде отворено! Точно тъй ще се върнеш някой ден и от затворените врати. Спомни си тогава за мен!

Изведнъж тя извика:

— Погледни назад!

Обърнах се, но там нямаше нищо, макар огънят в огнището да светеше ярко и да осветяваше добре помещението. Тръснах глава и учудената Херофила положи длан на рамото ми, след което повтори:

— Погледни назад! Погледни още веднъж назад! Нима не виждаш богинята? Тя е по-висока и по-красива от всички смъртни, гледа те и протяга към теб ръце. На главата й има корона като крепостна стена. Тя е богинята на луната и на извора, тя е богинята на морската пяна и на елена, на нимфите и на миртата.

Вторачих се натам, накъдето сочеше ръката на Херофила, но не видях богинята с корона като крепостна стена. Вместо нея пред очите ми се появи устремена напред фигура, такава, каквато може да се види на носа на някои кораби. Този призрак се отдели от стената и увисна във въздуха. Беше обвит в бял плащ от главата до петите, а лицето му беше скрито от бели, свещени ленти от тънък плат. Фигурата придобиваше все по-ясни и поясни очертания. Тя като че ли чакаше нещо, а лицето й бе обърнато на север.

Херофила почувства нещо, обезпокои се, докосна с длан челото ми и попита отново:

— Какво виждаш? Та ти просто се вкамени…

Аз отвърнах:

— Той е неподвижен и е скрил лицето си под превръзки. Стои съвсем спокойно и е обърнат на север.

Усетих внезапен шум и тътен в ушите си, които се усилиха толкова много, че станаха нетърпими. Ослепи ме ярка светлина и аз паднах в безсъзнание на пода на пещерата. Когато дойдох на себе си, стори ми се, че летя сред звездите и виждам земята някъде далече под мен. Чак когато отворих очи, осъзнах, че съм все още в обителта на сибилата. Херофила бе коленичила до мен и разтриваше дланите ми, а девойката охлаждаше челото ми и слепоочията ми с кърпа, натопена в оцет.

Щом разбра, че съм дошъл на себе си, Херофила каза с треперещ старчески глас:

— Идването ти беше предсказано и ти си разпознат. Не свързвай повече сърцето си със земята. Търси само себе си, за да се познаеш, о, безсмъртни!

После споделих с нея хляба и виното и тя ми разказа с тъжния си глас за тежката си старост — както би разказала всичко това на собствения си син. Тя говори и за сънищата си и ми показа свитъка, на който ги беше записвала — някои описателно, а други в стихове. Сред прочетените предсказания имаше едно, което ме удиви особено много, а именно, че в Гърция ще се роди цар, който ще покори Персия, ще завоюва източните страни и ще умре в слава и почести на тридесетгодишна възраст. Мисля, че това предсказание засяга някакво далечно бъдеще, тъй като по време на моя живот все още нищо подобно не се е случило, напротив, Гърция е в упадък от постоянните свади между Спарта и Атина. И други предсказания прочетох в свитъка на Херофила — такива, каквито тя не можеше по никакъв начин да обясни. В тях се споменаваха чудовища от метал, които пъплеха по земята и хвърляха огън, както и летящи чудовища, които снасяха яйца във въздуха. Където паднеше яйце, се образуваше огромен кратер, а пламъци и дим се издигаха до небето…

Когато най-накрая излязох от пещерата, слънцето осветяваше земята пред мен и в блясъка на лъчите забелязах малко камъче. Наведох се и го взех. Беше малко парченце гранит. Скрих го в торбичката, която носех на врата си и където бяха и предишните намерени от мен камъчета. Този път осъзнах, че навикът ми от време на време да взимам камъчета от земята не беше никаква прищявка, а означаваше край на някой отрязък от живота ми. Всяко ново камъче възвестяваше идването на нови времена.

Спътниците ми ме чакаха и вече бяха започнали да се безпокоят защо се бавя тъй дълго при пророчицата. Когато се присъединих към тях, все още ми се струваше, че спя, а по-късно разбрах, че съм говорил доста несвързано. Страшно ме заболя главата, а очите ми така се бяха възпалили, че почти нищо не виждах.

За щастие Демадот изтълкува по удачен за нас начин предсказанията на Херофила и ни позволи да напуснем града. Преди това обаче той заповяда да бъдат отсечени и прибрани бойните знаци на корабите ни. Ние изобщо не протестирахме срещу решението му, тъй като мечтаехме единствено да тръгнем на път — на север — и да напуснем колкото се може по-бързо този не особено гостоприемен град.

[1] Пророчица, предсказала раждането на Александър Македонски. — Б.пр. ↑

6.

Когато пристигнахме в Тарквиния, предадохме корабите си без отличителни знаци на пристанищната стража и слязохме на брега. Никой не ни приветства, никой не ни погледна, всички отвръщаха от нас лицата си. Вестите, които донесохме, бяха непоносими за хората и затова те ни обръщаха гръб. Но не само това — и улиците, по които вървяхме, пустееха. Толкова ужасни бяха новините, които пристигнаха с нас в земята на етруските. Ето защо се простихме един с друг и оцелелите от битката при Химера жители на Популония и Ветулония се качиха на различни търговски съдове, за да потеглят към домовете си. Тези, които произлизаха от други места, покриха главите си и се запътиха към родните си градове. Всички те останаха безмълвни до края на живота си.

Аз отидох при Ларс Арнт заедно с десетина други жители на Тарквиния, които се бяха завърнали заедно с мен. Той изглеждаше много мрачен, но не ни упрекна нито с една дума, слушаше внимателно разказа ни и най-накрая ме помоли да остана малко насаме с него. Преди това обаче дари всички завърнали се воини с дарове.

Когато всички си тръгнаха, той каза:

— Най-смелият воин е безсилен пред съдбата. Пред нея са безсилни дори и боговете — имам предвид тези богове, които познаваме и зовем по име. А тези, които не познаваме и чиито имена за нас ще бъдат вечна тайна, са тъй високо, че може би единствени те биха могли да пренебрегнат повелите на земните съдбини.

Помолих го:

— Обвини ме, наругай ме, удари ме, ако искаш, за да смъкнеш непосилната тежест от душата ми, а и от собствената си душа!

Ларс Арнт се усмихна тъжно:

— Не е твоя вината, Турмс. Ти беше само пратеник. Обаче положението ми не е за завиждане, тъй като предводителите на нашите четиристотин рода са се разделили на два лагера и се обвиняват взаимно и тези, които са на страната на Гърция, винят единствено мен, че ги въвлякох в тази безсмислена война и развалих добрите им търговски отношения с гърците. Дори и атическите вази, които сме свикнали да поставяме в могилите на покойниците си и които може да се купят само чрез гръцки търговци, можем да си набавим вече само на баснословни цени. Но кой би могъл да предположи, че великият цар ще изгуби войната с елините? Всъщност аз съм сигурен в едно: няма нищо общо с това, че етруските взеха участие във войната на страната на Картаген. Гърците отдавна ненавиждат тиренските търговци и изпитват особена завист към тях. Така че не си струва да се унижаваме пред тях, тъй като нищо няма да спечелим от това. Те така или иначе ще издевателстват над нас и ще превъзнасят военните си победи — знаеш колко обичат да вирят носове… — Той сложи ръка на рамото ми и продължи: — Тук прекалено много хора са привикнали да се възхищават от гърците и от гръцкото образование. Прекалено много хора са усвоили гръцкия дух на съмнение и твърдоглавост, тъй типичен за елините. Само в най-забутаните ни градове хората живеят със старите свещени обичаи. Затова пък нравите по пристанищата са станали съвсем злостни и отровни и навсякъде се чувства разположение към победителя във войната. Тъй че не стой в Тарквиния, Турмс. Скоро ще започнат да те замерят с камъни задето ти, чужденецът, се намеси в работите на етруските.

Аз разгърнах плаща си и показах все още незарасналите рани. Бях засегнат от думите му и казах:

— А знаят ли тук колко пъти бях на косъм от смъртта, сражавайки се рамо до рамо с етруските? Повярвай, не е моя вината, че имах късмет и останах все пак жив!

Ларс Арнт изглеждаше озадачен и отбягна погледа ми. Той проговори:

— За мен ти не си чужд, Турмс. Но все пак още си чужд за тукашните хора. Разбира се, не мога да се похваля като баща си, че още от първия миг те разпознах, но от друга страна, не бих позволил и на тълпите да те замерят с камъни… Тъй че — махни се от Тарквиния, и то колкото се може по-скоро!

Дори когато ме гонеше от града, Ларс Арнт ме уверяваше в предаността си. Мина доста време, преди тарквинците да разберат, че гърците са завистливи и хитри, както и че са способни на подлост, за да се сдобият с това, към което се стремят. Местните търговци започнаха да губят кораби и цели складове из гръцките пристанища, но дори и тогава само най-далновидните осъзнаваха кой стои зад всичко това. Всъщност търговците често се вайкаха и хленчеха жалостно:

— Като че ли някаква невидима ръка ни е стиснала за гърлото и търговията ни замира. Задморските стоки са все по-скъпи и по-скъпи, а на нашите цената пада. По-рано този, който пращаше кораби със стока из моретата, забогатяваше и се радваше на живота, а сега е съвсем друго. Колкото повече сили и пари влагаме, толкова повече обедняваме.

Ларс Арнт беше тъй приказно богат, че когато ме отпрати от Тарквиния, и през ум не му мина, че всъщност не разполагам с никакви средства. Бях се превърнал в просяк, тъй като златната верига, подарък от Ксенодот, отдавна бе разделена на халки и продадена още в Куме, където ми се наложи да издържам и другарите си, а нащърбения си меч и щит трябваше да продам в Тарквиния. Ето защо аз тръгнах пеша към Цере. Чувствах се толкова изтощен, че не исках да се хващам на работа на никакъв кораб.

С настъпването на зимата военните действия между Рим и етруските земи бяха прекратени, тъй че не се страхувах от грабители. Вървях, без да бързам, и виждах само тъжни гледки наоколо — опожарени полета и овошки, изгорели къщи и белеещи се по земята кости на убити животни. Живописният и някога многолюден край се бе променил до неузнаваемост — дори и пастирите бяха отвели стадата си високо в планините. Печален беше пътят ми…

Когато най-сетне се възкачих отново на Яникулския хълм и далече под нозете си различих жълтите води на реката, моста и стените на Рим, а на отвъдния бряг на реката видях храма, аз осъзнах, че войната не беше пощадила града. Римските земи бяха изпепелени от огненото й дихание. Но имението ми бе оцеляло и порасналата стройна и загоряла от слънцето Мисме изтича да ме посрещне.

— Преживяхме много несигурни времена — заразказва тя. — Дори не успяхме да избягаме от Рим, както ти ни беше казал. Когато етруските дойдоха, те забиха свещени колчета в земята ни и след това никой не ни докосна. Даже и добитъкът оцеля, слава на боговете! Жътвата беше добра и успяхме да скрием зърното, тъй че се надяваме дори да забогатеем сега — цената на хляба се е вдигнала тройно! А като имаме пари, ти ще ми купиш нови дрехи и сандали, нали, Турмс? Задето тъй добре се погрижих за всичко!

Досетих се, че Ларс Арнт е направил нужното имението ми да остане непокътнато. Но това сега се оказа в моя вреда — много скоро градската стража ме задържа и ме хвърли в тъмницата. Килията ми се намираше под земята и вътре беше ужасно студено. По стените на затвора ми се стичаше ледена вода, а ложето ми беше купчина изгнила слама. Оскъдната си храна делях с плъховете, а вода ближех от тази, която се стичаше по каменните стени… Не беше чудно, че се разболях от треска, тъй че почти не бях на себе си и чаках с нетърпение да дойде смъртта и да ме избави от мъките.

Тъй като бях много болен, не можаха нито да ме разпитат, нито да ме осъдят. Всъщност се отнасяха с мен като с незначителен човек и арестът ми беше просто управнически ход — трябваше да се намери някой, който да бъде посочен с пръст като виновник за неудачната война. Делата ми не интересуваха никого и консулите изобщо не ги беше грижа дали съм още жив или вече съм издъхнал в затвора.

Колкото и да е странно, останах жив. Треската отмина и една сутрин се събудих с бистра глава и с ясни мисли, но бях толкова слаб, че едва можех да повдигна ръката си. Когато робът, страж в тъмницата, забеляза, че съм се пооправил, той пусна Мисме при мен. Докато бях болен, тя всекидневно бе извървявала пътя от имението ми до тъмницата само колкото да я пуснат за малко да се види с мен. Навярно бях оздравял благодарение на храната, която ми бе носила при посещенията си. Стражът разказваше, че понякога, когато съм идвал на себе си за кратко време, съм изяждал бързо-бързо донесената ми от Мисме храна. Самият аз не помнех нищо подобно и описваният от роба апетит ми се струваше неправдоподобен, тъй като бях отслабнал ужасно и ребрата се четяха под кожата ми.

Щом влезе при мен, Мисме избухна в плач, приседна до сламеното ложе и взе да ме храни. Отначало я помолих да не идва вече тук, тъй като се безпокоях за сигурността й и дори за живота й. Какво ще стане, ако римските власти решат да арестуват и нея, макар да беше все още дете? Мисме слушаше думите ми, но когато чу, че я смятам за дете, тя запротестира и взе да настоява, че отдавна е пораснала и съвсем не е невръстното дете, за което я смятам.

— Разбирам много неща, които по-рано не ми бяха ясни — добави тя.

Въпреки всичко се безпокоях много за Мисме, тъй като знаех, че имението и добитъкът може скоро да ми бъдат отнети, а самият аз да бъда прокуден от Рим. А това би било наказанието ми само в най-добрия случай. Вярно е, оставаше ми закопаната в земята златна волска глава, но какво можех да направя с нея? Ако се опитам да подкупя някой от длъжностните лица на града, той ще прибере златото в градската хазна и ще ме обвини в укриване на ценности и даване на подкуп.

След като се поколебах, казах неохотно:

— Мисме, мила, все пак по-добре не идвай вече тук, не се връщай и в имението, а отиди да живееш при майка си. Ти си й дъщеря и тя е длъжна да се погрижи за теб. Само не й казвай, че съм задържан, а по-добре я излъжи и я накарай да повярва, че съм се запилял нанякъде и ти си бедствала сама без мен.

Но Мисме се възпротиви на съвета ми.

— При Арсиное не бих отишла никога, дори не искам да я назова своя майка. По-добре ще е да стана пастирка или да се продам в робство.

Дотогава не бях се досещал колко дълбока е обидата, която Арсиное бе нанесла на Мисме. Ето защо се изумих и продължих да настоявам:

— Но тя ти е майка. Тя е тази, която ти е дала живот!

Със сълзи на очи Мисме възкликна:

— Тя е зла, тя винаги ме е ненавиждала, тъй като външността ми не беше по вкуса й. Но аз бих й простила всичко, ако не ми бе отнела Ханна! О, боговете са ми свидетели, че Ханна беше единствената ми приятелка, тя ме обичаше като свое собствено дете!

Стана ми тъжно, като си спомних съдбата на Ханна и как Арсиное я измъчи. Изведнъж усетих, че може би в съдбата на онази нещастна девойка е имало нещо скрито от мен, нещо, което не бях осъзнал. Но по-рано не исках да вниквам в тази история и просто се бях насилил да я забравя. Като подбирах трудно думите, попитах Мисме какво е мнението й за поведението на Ханна и дали е била според нея добросъвестна и добродетелна.

Ето как ми отговори Мисме:

— Разбира се, бях доста малка тогава, когато се случи нещастието с Ханна, но не съм глупачка и непременно щях да знам, ако Ханна се срещаше с мъже. Ала ние бяхме непрекъснато заедно и тя спеше до мен. Не помня да е имало дори една нощ, когато двете да не сме си лягали заедно. А именно Ханна беше и първата, която ме предупреди да се пазя от майка си и ми разказа, че всъщност ти не си истинският ми баща. Тъй че няма защо да криеш това от мен. Тя ми каза също, че майка ми измъчвала истинския ми баща, затуй той се удавил в горските блата. Той е бил гръцки лечител и твой приятел, нали? О, Турмс, досещаше ли се ти тогава, че Ханна те обича? Колко много те обичаше тя! Заради нея аз също те обичам, макар да не го заслужаваш… Не, нямам право да говоря така! — внезапно възкликна тя. — Ти винаги си бил добър към мен, ти си ме учил и възпитавал. Но кажи ми, как можа да изоставиш клетата Ханна, след като тя бе заченала от теб?

— О, богове! — извиках аз. — Какво говориш, момиче!

Усетих, че по челото и слепоочията ми изби пот, тъй като осъзнах, че Мисме не ме лъже. Но защо, защо бях повярвал на оскърбителните твърдения на Арсиное, че съм безплоден? Та аз нямах никакви доказателства!

Мисме въздъхна и попита присмехулно:

— Да не е заченала от някой от боговете? Повярвай ми, знам, че никой друг мъж освен теб не бе я докосвал. Тя ми се закле, прошепна клетвата си на ухото ми, но аз бях все още малка и не разбрах нищо от думите й тогава. Чак по-късно ги осъзнах. Сега, когато пораснах, съм убедена, че Арсиное е знаела всичко и тъкмо затова се отнесе тъй жестоко към горката Ханна. — Мисме ме погледна и добави колебливо: — Наистина ли чак сега разбираш? А аз мислех, че презираш Ханна и че искаш да се отървеш от нея колкото се може по-бързо, за да не видиш детето си. Всички мъже са чудовища — така поне говореше майка ми. Тя никога не ми каза на кого е продала Ханна, но аз разбрах за това от коняря ни, преди майка ми да го отстрани от дома на Терций Валерий. В деня, в който Ханна бе отведена за продан, на пазара за роби пристигнал финикийски търговец. Той купувал девойки от волски произход, за да ги продаде по-късно в публичния дом в Тир. Ето защо Арсиное продала именно на него Ханна заедно с нероденото дете. Уговорила се с търговеца, че ако Ханна роди момиче, детето още от малко трябва да бъде обучено на същия занаят, а ако роди момче, да го скопят и да го продадат като евнух в двора на великия цар. О, богове, бях уверена, че знаеш за всичко това и дълги години не можех да ти простя! — Сълзи текнаха по страните й, тя взе ръката ми в своята и прошепна: — Ах, мой приемни татко, мой скъпи Турмс, извини ме, че мислех толкова лоши неща за теб. И защо ли ти разказах всичко това? Беше ми тъй тежко на душата, откакто разбрах тази история, но сега съм щастлива, че никога не спрях да обичам Ханна, въпреки че майка ми я ругаеше непрекъснато. О, колко бих искала не Арсиное, а Ханна да беше моята майка! Сега щях да си имам братче или сестриче.

Последните думи на Мисме препълниха чашата на търпението ми. В душата ми забушува истинска буря. Усетих ярост и ненавист и призовах всички богове — земни и подземни — да чуят проклятието ми. Прокълнах Арсиное и в живота, и в смъртта за нейното жестоко престъпление. Тя ме бе разделила с детето ми! Тя бе издевателствала над невинната Ханна! Не, за прошка не можеше да става и дума! Проклятието ми прозвуча тъй ужасно, че Мисме запуши ушите си в уплах. Замълчах чак когато усетих тъпа болка в гърдите си: осъзнах, че навярно Ханна отдавна е мъртва и детето ми — безследно изчезнало. Търсенето му би било губивреме, тъй като финикийските собственици на публични домове пазеха ревниво тайните си. Ако Ханна бе попаднала в някое от тези проклети места, тя не би могла да се освободи. Арсиное го знаеше много добре.

Най-накрая се поуспокоих и осъзнах, че плаша много Мисме с проклятията си и с укорите, които сипех върху себе си. Ето защо казах:

— Права си — по-добре е да не ходиш при онази жена. Ще измисля нещо друго, за да не зависиш от нея.

Въпреки уверенията усетих, че ме обзема отчаяние. Та как бих могъл в сегашното си състояние да защитя Мисме? Трябваше да се надявам единствено на нейната съобразителност и изобретателност. Обясних й шепнешком къде е закопана златната волска глава и й забраних да се опитва да я продава в Рим. Най-добре би било да опита да отчупи парченца злато от главата и да ги продаде в някой етруски град в случай на крайна нужда. Най-накрая я прегърнах, целунах я и проговорих:

— За мен се грижи моят дух пазител, тъй че не се вълнувай за съдбата ми, а от днес нататък се погрижи само за собствената си орис. Надявам се, че и ти си под закрилата на някое от божествата, което няма да те изостави в беда. Прощавай, Мисме!

Тя ми обеща да се държи предпазливо и да не идва вече в тъмницата, за да не привлича излишно внимание, след което се разделихме.

През следващата нощ сънувах странен сън — като че ли в подземието се появи прегърбена старица, която прикриваше лицето си с краищата на кафявия си плащ и ме гледаше през пръсти. В съня си аз я познах и й се доверих, но когато се събудих, не можех да си спомня коя всъщност беше тя. Все пак този сън ми даде нови сили и всели надежда в душата ми.

Една сутрин ми бе заповядано да се измия и да облека чисти дрехи. След това ме отведоха в дома на правосъдието и ми зададоха въпроси. Попитаха ме защо етруските, които бяха разграбили всичко наоколо, бяха забили свещени колчета в имението ми и го бяха пощадили. Отговорих, че сам не разбирам и не съм в състояние да отговоря на този въпрос, тъй като през това време бях в Сицилия, в редовете на тиренската войска. В края на краищата предположих, че всичко е защото имам много приятели етруски.

Беше хладна утрин и под столовете на консула и квестора бяха поставени мангали с въглени. В залата почти нямаше публика, тъй че никой не се погрижи да бъда показан на народа. Въз основа на собствените ми твърдения съдиите стигнаха до извода, че съм виновен в измяна през военно време. Единственото, което ги интересуваше, беше как да постъпят, за да могат да ме накажат със смърт — та аз не бях римски гражданин. Те стигнаха до извода, че пред закона всички са равни — още повече че аз владеех обширни земи на границата с Рим, което би ми дало възможност да получа римско гражданство, стига да го исках. Но не можеха да ме хвърлят от скалата на смъртта, тъй като, както споменах, не бях гражданин на Рим. Ето защо решиха, че трябва да бъда умъртвен с отсичане на главата, макар да не заслужавах такава милост, понеже бях предател. Изпълнението на присъдата беше отложено — с надеждата да се посъбере малко народ, който да наблюдава събитието. Както е известно, римляните много обичат подобни зрелища и вечно изискват от сената подобни неща.

И така, бях обречен, римското право не познаваше помилването след произнасяне на присъда, а към народа не можех да се обърна за милост, защото нямах римско гражданство. Въпреки всичко не се боях и не вярвах в скорошната си смърт, тъй като бях изпълнен с надежда и радост от съня, който бях сънувал. Освен това помнех думите на Херофила: „Ти ще се върнеш и от затворените врати.“ Мислех, че след като умра, отново ще се появя на земята, и то почти незабавно, и ще продължа странстванията, търсейки себе си. Може би следващият ми живот щеше да бъде по-смислен. Опитвах се да не мисля за Ханна, тъй като не можех да й помогна. Вината бе стаена в сърцето ми.

Спокойствието и примирението, които излъчвах, направиха впечатление на стража, който все по-често и по-често се спираше да поразговаря с мен. Веднъж той ми направи свещен знак с пръсти и посочи към вратата, която бе оставил нарочно отключена. Бих могъл да избягам тогава, но се страхувах от предателство и освен това не исках чрез бягството си сам да докажа, че се чувствам виновен. Сигурно щях да бъда убит още в двора на затвора от другите стражи, а и дрехите на гърба ми издаваха, че съм затворник.

Произнесената над мен присъда си свърши работата — Арсиное чу за задържането ми. Мисме наруши обещанието, което ми беше дала, и отиде да разговаря с майка си и да й разкаже, че в най-близко време се очаква умъртвяването ми. Ето защо в един чудесен ден Арсиное се яви лично в затвора, придружена от възрастна матрона, явно съпруга на някой друг сенатор. И двете носеха кошници с храна за затворниците. Когато стражът отвори вратата на килията ми, тя се престори, че не ме познава, и каза на спътницата си:

— Този затворник е явно грък. Аз ще остана при него да го нахраня, а ти можеш да продължиш напред.

Щом останахме насаме, тя коленичи пред мен и започна да ме храни с топла месна супа. Докато наливаше в устата ми супата, тя ми шепнеше:

— О, Турмс, колко си отслабнал и колко си мръсен! Ето докъде те доведе твоята безцелност! Защо предаде Рим, та ти бе видял само добрини тук?! Не мога да поискам от Терций Валерий да се застъпи за теб, тъй като той лежи в полусъзнание в ложето си и не разбира думите ми. Горкият старец, мисля че е на смъртно легло…

Мисля, че Арсиное не разбра израза на лицето ми, защото пъхна ръка под мръсната ми риза и започна да гали кожата на гърдите ми, като същевременно нареждаше:

— Турмс, как можа да паднеш толкова ниско! Ако не мислеше за себе си, защо поне не помисли за Мисме, за която ти бях възложила да се грижиш. Ах, каква глупачка се оказах и аз! Мислиш ли, че някой ще я вземе за жена, нея, дъщерята на наказан предател! Най-доброто, което може да й се случи, е да бъде обучена за танцьорка, а може и да попадне на улицата!

Когато най-сетне бях в състояние да кажа нещо, аз възкликнах:

— Арсиное, махни си ръката от тялото ми, иначе ще те удуша със собствените си ръце, макар да са в окови! Скоро ще бъда убит и повече няма защо да се страхуваш от мен. Тъй че искам да ми кажеш истината в предсмъртния ми час: някога, когато продаде Ханна, знаеше ли, че тя е бременна от мен?

Арсиное върна черпака в гърнето със супата, потри притеснено дланите си една о друга и прошепна:

— Ах, Турмс, защо ни е да разговаряме сега за стари и неприятни спомени! Разбира се, че знаех, как можех да не знам — усещах го с женските си сетива… Отначало любовта, която Ханна изпитваше към теб, ме забавляваше, дебнех я понякога крадешком, когато тя целуваше стъпките ти — там, откъдето беше минал. Забелязвах погледа й — как те гледаше само, щом мислеше, че никой не я вижда! И все пак — ще се съгласиш с мен, Турмс, не можех да не изпадна в ярост, когато видях, че е забременяла от теб! Не можех да нараня достойнството си и да приема в дома си незаконното ти дете. Ето защо продадох Ханна.

Забелязах, че и след девет години раздяла Арсиное пламна от ярост, тъй че лицето й се зачерви.

— Как ще се възрадвам, когато те наложат с камшици! Само ще стоя и ще гледам как ще падне главата ти от раменете! И сега бих могла да те удуша с голи ръце — теб, който предаде любовта ни!

Тя съвсем не се преструваше, нито пък се замисляше за собственото си поведение и за това, че бе заченала два пъти от други мъже, когато все още бяхме заедно. Не, Арсиное беше съвсем искрена и вярваше, че аз съм виновен за жестоката съдба на Ханна, а не тя самата. Най-много й тежеше, че по прищявка на боговете самата тя не бе забременяла от мен, а тази чест се бе паднала на някаква си нищожна робиня. Аз пък бях благодарен, че нямам дете от Арсиное, и разбирах, че тъй е било писано. Нищо добро не можех да очаквам от децата на Арсиное. Дори и към Мисме не можех да изпитвам пълно доверие именно поради това.

Арсиное продължаваше да трепери от гняв, но след известно време се поуспокои, погали коляното ми и каза:

— Сега, когато вече не съм млада, понякога се замислям и изпитвам угризения спрямо Ханна. Страхувам се дори, че някой ден тя ще започне да ме преследва като харпия заедно със своето дете. И все пак подобни неща не са рядкост — робиня да забременее от господаря си. Но тогава бях безкрайно обидена и изпитвах ревност заради това, че си могъл да бъдеш с Ханна, след като ме познаваше, след като аз бях твоя жена! Но явно че и най-добрият, и най-талантливият човек изпитва влечение понякога към простата храна, макар пред него да е сложено изящно блюдо с редки ястия… Така че ти прощавам, Турмс, макар тогава да не можех да ти простя. — Тя наведе лицето си над моето и аз забелязах, че бе начервила устните си и бе намазала с мазило клепачите си. От косата й ме лъхна аромат на нарцис. Гласът й омекна и тя прошепна: — Само ако знаеш, Турмс, колко копнеех по теб! Колко нощи съм прекарала без сън, сама, в съседство със стаята на умиращия старец! Но трябваше да се погрижа за бъдещето си. Случаят с Ханна ми разкри, че не мога да разчитам на теб. А аз нямам нищо друго, освен красотата си, която вече е започнала да повяхва.

Когато гледах блестящите й очи и изящните черти на лицето й, не можах да се въздържа и възкликнах:

— Арсиное, Арсиное, все още си красива и за мен няма по-прекрасна от теб на цялата земя!

— Турмс, не е необходимо да ме лъжеш — отвърна ми тя. — Знам, че красотата ми не е такава, каквато беше някога. В края на краищата аз съм поне с десет години по-стара от теб, макар с помощта на богинята да изглеждам по-млада от възрастта си. Но и богинята е безпомощна пред годините. Всяка вечер замесвам мляко с мед, овесено брашно и стрити луковици от нарцис, за да си мажа лицето. И шията ми започва да се сбръчква, и брадичката ми увисва — сам виждаш — тя вирна брадичка и поразтвори наметалото си.

— Не, Арсиное — опитах се да я убедя, — красотата ти не може да повехне, тя е вечна, тъй както богинята е вечна.

Арсиное се почувства поласкана от думите ми и дори повдигна с показалец горната си устна, за да ми покаже златните коронки на зъбите си.

— Както виждаш, и зъбите ми не са истински — каза тя. — Последното ми дете, Юлий, ме съсипа, докато бях бременна с него, и зъбите ми опадаха.

— Юлий? — повторих аз. — Как може детето ти да се казва Юлий? Та това е име на един от старите латински родове сред патрициите.

Арсиное смръщи чело и каза спокойно:

— Всъщност произлизам от един от клоновете на този стар род, ако искаш толкова много да знаеш. Това бе доказано преди сватбата ми с Терций Валерий, тъй че детето се роди патриций. Родът на Юлиите е малоброен, но те произхождат от Асканий, син на Еней Троянски и основател на Алба Лонга. Гербът на този род е глиган и всяка година им се налага да умилостивяват Артемида, тъй като според преданията Асканий убил някога свещения й глиган. Чрез Еней обаче те могат да докажат божествения си произход направо до Афродита. Тъй че в жилите на сина ми Юлий тече божествена кръв, смесена с кръвта на бога вълк Мамерс. Ето защо кръстих сина си Юлий и Терций Валерий прояви пълно разбиране. — И продължи като в унес: — Двете ми други деца се оказаха неспособни. Хиулс се превърна във варварски цар, а от Мисме също не очаквам нищо особено. Но някои предсказания ми говорят в полза на Юлий. Ето защо реших да не се омъжвам за племенника на Терций Валерий, Маний, след като бедният старец си отиде от този свят, макар Маний да ми се умилква и дори да пълзи на колене пред мен. Още повече, че законната му съпруга е все още жива. Но Валериите са съмнителен род — претърпял прекалено много политически неуспехи. Затова пък съм се запознала с един извънредно приятен мъж на име Юлий, който, макар да не е богат, изглежда много достоен. Когато се оженя за него някой ден, синът ми ще бъде истински Юлий. Той ще наследи богатствата на Валериите, а пък патрицианското име от новия си баща и всичко ще бъде само в негова полза.

Докато говореше тъй уверено за сина си, аз изпитах тъга по собственото си дете, което нямах щастието изобщо да видя. Арсиное прозря мислите ми и затова каза:

— Не мисли повече за Ханна, Турмс. Знай, че и тя, и детето ти са мъртви. Отдавна са се удавили, тъй като научих, че финикийският кораб, с който бяха тръгнали, е бил застигнат от буря и е потънал. Няма смисъл повече да се мъчиш. И Ханна, и детето отдавана са на морското дъно. Ето защо нямаш никакви причини да ме мразиш, Турмс…

Усетих, че Арсиное ме лъже, затова подхванах:

— Значи така, Юлий е името на момченцето. Защо ли не прибави и Гай Марций на името на Кориолан?

Арсиное ме погледна ядно и отвърна:

— Е, щом толкова искаш да знаеш, Кориолан няма нищо общо, но цялото име на сина ми е Гай Юлий. Все пак трябваше да почета истинския му баща, за да не разгневя богинята.

Не изпитвах желание да дразня повече Арсиное, особено като виждах как сама се беше насилила да вярва в нещата, които говореше. Затова казах:

— Нека бъде тъй, както ти е угодно. Значи Ханна се е удавила. Вината за това е изцяло моя. Няма защо да се страхуваш от никакви харпии. Прощавам ти. Прости ми и ти, че не се оказах достоен за теб и не можах да ти осигуря спокоен живот. В името на любовта ни остани си все така красива и лъчезарна, каквато винаги си била! Винаги и за вечни времена, Арсиное!

Изведнъж лицето й просветна, а косите й заблестяха като чисто злато, сякаш някаква божествена светлина проникна в тъмницата. Усетих аромат на диви рози и минзухари. Кожата й порозовя като свежа ябълка, заблестя като чист, недокоснат сняг. Аз се разтреперих, защото усетих присъствието на богинята в Арсиное, както и това, че не беше зла. Жестока, себична, лъжлива и капризна бе родената от пяната и такава бе и тази, която беше земното отражение на богинята. Страст, нежност и любовен пламък се излъчваха от нея и ме изгаряха, тъй че усетих как тялото ми ще се превърне в пепел, стига само да се отдам отново на властта й. Но аз не протегнах ръка и не я докоснах. Времената бяха други, бях свободен.

Затова пък Арсиное погали отново гръдта ми и възкликна:

— Какво направи с мен, Турмс! Цялата горя, сърцето ми бие тъй, че ще се пръсне, а младостта отново пулсира във вените ми! Чувствам как се подмладявам, чувствам отново богинята в себе си! — Тя тръсна глава и докосна с длан челото си. После каза: — Според римските закони ти си обречен, но с помощта на богинята сигурно ще съумея да те избавя. Няма да ти остана длъжна, ще ти се отплатя за току-що казаните думи, макар и никога вече да не се срещнем.

Тя се наведе и ме целуна леко по устата. Изтръпнах от студенината на устните й и същевременно усетих огъня на горещите й страни. Такива бяха чувствата ми, когато за последен път виждах лицето й и пулсиращата й бяла шия. Това бе последното ни виждане. Никога след това не сме се срещали — аз, Турмс, с нея, с Арсиное. Но и до ден-днешен сърцето ми трепва при спомена за последния ни миг.

Тази последна среща с Арсиное ме накара да се отнасям още по-спокойно към съдбата си. Всяка сутрин очаквах да чуя шума от насъбралата се на площада тълпа и тежките стъпки на ликторите, дошли с пръчките и брадвата, за да поднесат поредното зрелище на народа и да му отвлекат вниманието от препирните със сената.

Не вярвах особено на обещанието на Арсиное. Предполагах, че тя просто е искала да ме утеши, и не можех да си представя как изобщо би могла да ми помогне, на мен, обречения от закона на Рим, без да засегне собственото си положение, извоювано с толкова много усилия.

Но само след няколко дена вратите на тъмницата се отвориха и на прага се появи жената, която бях сънувал. Носеше кафява наметка, която покриваше и главата й. Гледаше ме през пръстите си, тъй че не можех да видя добре лицето й. Чак когато робът страж затвори зад нея вратата, тя се приближи до мен, вгледа се внимателно в лицето ми и най-сетне отпусна уморено ръка. Тогава я познах — тя беше най-старшата от весталките. Бях я виждал по-рано, по време на представленията в цирка, където тя винаги заемаше почетното място сред младите весталки.

Весталката се обърна към мен с приглушен глас:

— Ти си този, когото търся, и лицето ти ми е познато.

Аз паднах на колене пред нея и наведох глава. Тя се усмихна със слабата усмивка на стара жена, докосна мръсните ми коси и попита:

— Турмс, не ме ли помниш? Ние се срещнахме още в първия ден от пребиваването ти в Рим, а това беше преди цели девет години. Ти сам намери тогава свещената пещера и извора, уми се с ледена вода и избра венеца от бръшлян. Точно така трябваше да постъпиш и аз те познах веднага… Боговете все още ми доверяват съкровените си тайни и аз имам грижата жителите на града винаги да узнават волята на безсмъртните — особено ако Рим е заплашен от някаква опасност. Тридесет години вече поддържам свещения огън и ще го пазя до самата си смърт. Някога боговете ми откриха, че Рим ще го сполети голямо нещастие, ако ти бъдеш наказан със смърт тук. Не трябва да те убиват, не трябва да ти се налага несправедливо наказание. Ще бъдеш освободен, тъй като това е угодно на римляните, но помни, че Рим е и твой град.

Аз отвърнах:

— Животът ми в Рим не беше особено радостен. Тук познах само тъга и тревоги. Ето защо не се страхувам от смъртта.

Тя поклати леко глава:

— Скъпи сине, ти, който си длъжен да се върнеш, знай, че твоите странствания още не са се свършили. Не ти е време за забрава, не бива да си позволяваш бездействие. — Проницателните й черни очи бяха устремени към мен, докато говореше: — Забравата е най-голямото щастие. Но ти си дошъл на земята в човешки облик не само заради самия себе си. Беше длъжен да пътешестваш и да разглеждаш света, ала сега всичко ще се промени, тъй като нужното време изтече. Сложи на главата си венеца, който ти нося — венец от лъскави дъбови листа — и тръгвай на север. Натам трябва да тръгнеш, защото тъй е предначертано.

— Но нима не ме чака мечът на палача? — попитах аз. — Чакам отговора ти, о, мъдра жено!

Тя вдигна гордо глава:

— Зимата скоро ще свърши, а танцьорите на пролетта и на вълчия бог изпуснаха медните си щитове, сякаш някоя невидима ръка им заповяда да го сторят. Дванадесетте полски братя са наплашени, че виждат навсякъде множество плъхове и врани. Говорят още, че в твоите ниви никога не е валял град, а си имал достатъчно слънце и точно колкото трябва дъжд. Добитъкът ти не боледува от нищо, а овцете ти близнят. Зная, Турмс, твоят бог е чужд на Рим, но той вече толкова пъти ни праща предзнаменования, че римляните, които познават законите на боговете, разбраха: той е разгневен, задето си задържан тук. Моите съплеменници искат да живеят в мир с всички божества, но те невинаги знаят какви жертви и на кого точно да принасят. Преди известно време при мен дойде една жена, съпруга на един от най-почитаните ни сенатори, и ме помоли да се грижа за теб. Отначало не разбрах точно за кого ми говори, ала щом се досетих веднага проучих какво са направили с теб и каква е вината ти. За тази жена зная, че посвещава римските матрони в тайните на култа на богинята си, и аз изпитах срам, че не знаех нищо за теб, докато нейната богиня отдавана вече й беше открила съдбата ти. Строителят на мостовете погледна в книгите по моя молба и лесно намери мястото, където те бяха отвели. Сенатът трябваше да отстъпи, но само най-древните родове знаят истинската причина за това. Турмс, присъдата ти е отменена и дори няма да бъдеш наказан с камшик. Ала си длъжен да напуснеш незабавно Рим. Тръгвай на север. Там те чакат вече отдавна. Чака те езерото ти, чака те планината ти…

Тя почука силно на вратата. Появиха се стражите, които носеха каца с вода, а след тях — ковачът, който сне оковите от ръцете ми. Старата весталка ми заповяда да смъкна от гърба си мръсните дрехи и собственоръчно ме изми от главата до петите. Косите ми намаза със зехтин и ги сплете на плитки. Всичко това тя извърши нежно и удивително ловко. След това весталката се пресегна към стража, който и подаде една кошница, и извади от нея хитон от най-тънка вълна. Накара ме да го облека. На плещите ми весталката заметна кафяв плащ, подобен на нейния, и най-накрая ме увенча с венец от лъскави дъбови листа.

— Ето че си готов — каза тя. — Но помни, заминаването ти трябва да бъде пазено в дълбока тайна. Народът не трябва да научава нищо. Тези, които са посветени, са дали обет за мълчание. Бързай, божествени елене! Полските братя те чакат и ще те отведат до самите гранични стълбове, на другия бряг на реката. Ако в града плъзнат слухове за изчезването ти, ще се опитам някак да успокоя народа. Помни, никога по-рано не се е случвало нищо подобно — консул да отмени вече дадена смъртна присъда. Все пак надявам се римляните да не научат нищо.

Тя ме изведе от влажната тъмница и робът страж ни отвори вратите. Когато минавахме през тях, той поздрави почтително весталката. Площадът беше пуст и гъста мъгла се стелеше наоколо, тъй че полските братя, загърнати в сивите си плащове, ми приличаха на призраци.

— Виж, Турмс — рече весталката, — боговете наистина се грижат за теб. Те забулиха града с мъгла, за да улеснят бягството ти…

Тя ме побутна леко напред и аз повече не се обърнах към нея, тъй като знаех, че не са й нужни моите благодарности. Мъглата наистина беше някак необичайна, тъй като заглушаваше и шума от стъпките ми. Полските братя ме наобиколиха и когато тръгнахме, те ме поддържаха с ръце — явно бях много отслабнал по време на болестта в затвора.

Стражите на моста се отвърнаха от нас, когато забелязаха, че се приближаваме подобно на сенки. За последен път минавах по римския мост и вдъхвах миризмата на конски и кравешки изпражнения по него, за последен път слушах скърцащите дъски под нозете си, същите дъски, по които бяха стъпвали хиляди и хиляди нозе. Мъглата беше толкова гъста и неподвижна, че не можах да видя водите на Тибър и до мен достигна само ласкавият и спокоен плясък на водите му. Реката като че ли се прощаваше с мен.

Исках да се отбия до имението си, за да го погледна за последен път, но полските братя не ми позволиха, а казаха тихо:

— Не се вълнувай за полетата. Не се вълнувай за робите. Не се безпокой за добитъка си. Ще се погрижим за всичко, обещаваме ти. Не се отбивай от пътя си.

Те постлаха плащовете си до последния пограничен стълб на север и седнаха на влажната от росата земя, като ме обкръжиха. Мъглата започна да се вдига и повя лек ветрец. Полските братя извадиха отнякъде ечемичена питка, разделиха я помежду си, но на мен не дадоха нищо. След това пиха вино от някакъв глинен съд, но отново не ме нагостиха.

Северният вятър се усилваше и скоро от мъглата нямаше и следа. Над главите ни засия утринното слънце. Тогава братята станаха и ми подадоха една торбичка с хляб и вино за из път, след което аз внимателно пристъпих в етруските земи. Нещо в дълбините на душата ми ми подсказваше, че всичко върви както трябва. Северният вятър повя в лицето ми и аз усетих как кръвта във вените ми се раздвижи, макар местността, в която се бях озовал, да ми беше непозната.

7.

Пътят ме водеше на север. Бях съвсем свободен, отърсил се от тежестта на предишния си живот като от ненужно бреме. Болестта ме беше напуснала и аз се чувствах лек като перце и сякаш не вървях, а летях. Слънцето сияеше възхитително, очите ми блуждаеха из бездънното синьо небе, гледаха радостно към блестящата зелена трева. Вървях и се усмихвах, а пролетта ме съпровождаше, птиците пееха, ручеите бълбукаха. Понякога ръмеше топъл пролетен дъждец…

Свърнах от широкия път и закрачих по тесни пътеки. От време на време се спирах до някой извор, за да си отдъхна, и слушах свирките на пастирите. Вървях на север. Ята от птици се виеха над главата ми, а сутрин ме събуждаха крясъците на дивите гъски.

Целият тръпнех, предвкусвайки скорошната радост и щастие. Не мислех за нищо особено и не очаквах нищо, но някакъв глас сякаш ми нашепваше, че вървя в правилна посока — там, където най-сетне ще позная себе си. Не се опитвах да се вглеждам много напред, тъй като разбирах вече, че ще дойде време и всичко ще ми бъде разкрито. Бях безгрижен като птиците над главата ми.

Не бързах. Почивах си в колибите на пастирите и в бедните къщурки на земеделците. Понякога ми се случваше да преспя и под открито небе, по склоновете на напечените от слънцето хълмове. Пиех вода от изворите и все още ядях от хляба на полските братя. Чувствах как крепна и как в жилите ми потекоха отново сили. Като че ли се бях подмладил и повече не ме мъчеха съмнения, а с всяка крачка тялото ми се отърсваше от отровата на миналото. Нищо не ме гнетеше, от нищо нямах нужда и не мислех за нищо…

Най-накрая на хоризонта се издигнаха планини, над които се носеха бели купести облаци, а след това видях плодородни поля пред себе си, долини, лозя и сребристи маслинови дървета. Недалече на едно възвишение се беше прострял град. Разгледах добре обраслата му с трева каменна стена, каменната арка на вратата и разноцветните покриви на къщите. Нозете ми затрепериха и този трепет сякаш се усети в земята под мен. Но аз не влязох в града, тъй като знаех много добре, че трябва да се покатеря на върха на съседната планина. Тръгнах нагоре, пробивайки си път през храсталаците, плашейки птиците, които излитаха изпод краката ми. Пред бърлогата си се припичаше лисица, но щом ме видя, тя скочи и се шмугна в храстите. Усещах, че наоколо има много диви зверове… След това чух пукот на съчки и пред мен застана горд елен с изумително красиви рога, който се понесе леко нагоре по склона. Аз се спъвах о камъните, плащът ми се раздра от дивите къпини, дъхът ми се учести, но продължавах да пълзя, помагайки си с ръце. Чувствах, че светинята е вече съвсем наблизо. Най-накрая се спрях, изправих се и се усмихнах. Вече не бях сам, а бях станал част от тази гора, от тази планина, от това небе, от тази земя и от този въздух.

Видях гробниците със свещените обелиски пред тях, видях навесите на живописците и каменоделците. Видях и свещената стълба, но не се спрях, а продължих, тъй като исках да се изкача още по-нагоре, там, където духаше поривист вятър. Небето над главата ми беше безоблачно, но този вятър шумеше в ушите ми така, както щеше да шуми след много години — когато в съвсем други одежди щях да се изкача по стълбата към могилата си, донесъл в черна глинена чаша камъчетата на този живот. Дори и ако тези записки пропаднат, дори и ако паметта ми изневери, аз все пак ще си спомня някой ден историята на живота си, стига да погледна към камъчетата. Вятър, силен вятър ще духа и тогава, а небето ще си остане синьо и безоблачно.

Далече на север се ширнаха водите на езерото ми, моето красиво езеро, което блестеше пред сините планини. Познах го, стори ми се дори, че дочувам шума на тръстиката, вдъхвам познатия аромат на крайбрежните треви и пия от чистата му вода. После погледнах на запад — там, където като тъмносиня гугла се издигаше свещената планина на богинята. Най-накрая се обърнах към стълбата, обрамчена с изрисувани колони, и към свещения път, който водеше от долината нагоре по склоновете, осеяни с квадратни ниви, към града ми. Тази земя на зелените хълмове беше моята страна и страната на баща ми. Помнех я добре. Нозете ми и сърцето ми я познаха веднага, трябваше само да пристъпя към нея, и ми се струваше невероятно, че умът ми бе тънал в забвение толкова много години…

От радост паднах на колене и целунах земята, където се бях родил, целунах майка си и й благодарих, че след дълги странствания най-сетне бях намерил пътя към дома си.

По небето се носеше малък светъл облак. Аз тръгнах надолу, погледнах към тъмния жертвен източник и пристъпих към гробниците. Не се колебах ни най-малко. Положих ръката си на кръглия връх на една могилна колона, украсена с танцуващи елени, и прошепнах:

— Татко, татко, твоят син се върна.

След това седнах на топлата земя пред гробницата на баща си и ме обхвана чувство на покой и безопасност. Нищо вече не ме застрашаваше и аз с удоволствие разглеждах ярките статуи на богове по покрива на градския храм, осветени от лъчите на залязващото слънце. Без да усетя, бях заспал и се събудих чак сред нощ от тътена на гръмотевици. Отворих очи, видях зигзаговидни мълнии и по лицето ми се стекоха нежни дъждовни струйки. Гръмотевиците продължаваха да гърмят, а земята изведнъж затрепери — светкавица бе ударила върха на планината. Аз вдигнах тържествено ръце към небето и изиграх танца на бурята както някога, когато бях танцувал под проливния дъжд по пътя към Делфи.

Слънцето беше високо в небето, когато се събудих отново, разтреперан от студ. Скочих на крака и започнах да разтривам тялото си, за да се стопля. Забелязах, че ме бяха заобиколили неколцина живописци и каменоделци. Като видяха, че се бях събудил, тези хора, които винаги идваха тук да се трудят, отстъпиха уплашени назад, а стражът на гробницата дори вдигна заплашително оръжието си. В този миг към нас се приближи жрец на мълниите с венец на главата, облечен в широки свещени одежди. Той дойде при мен, смръщи вежди и се вгледа в лицето ми. После закри с лявата длан окото си и вдигна дясната си ръка нагоре, за да ме приветства.

— Струва ми се, че те познавам — каза развълнуван. — Твоето лице е изваяно от скулптори, то е рисувано и от художници. Тъй че — кой си ти и какво искаш?

— Търсих и намерих — отвърнах аз. — Нозете ми сами ме доведоха тук. Аз съм Турмс, син на баща си, и се върнах най-сетне у дома.

Един от каменоделците, възрастен посивял мъж, хвърли чука си и се разплака, след което коленичи на земята.

— Познавам го! — възкликна той. — Нашият цар се е завърнал при нас и е все тъй млад и прекрасен!

Той искаше да прегърне коленете ми, но аз го отстраних с думите:

— Не, не, грешиш, човече. Аз изобщо не съм цар.

Но двама от живописците вече тичаха към града, желаейки да разпространят първи радостната вест за моето пристигане. Жрецът проговори:

— Видях мълнии. Посветените знаеха, че ти ще дойдеш някой ден при нас, още преди девет години знаеха това, но мнозина бяха решили, че си се заблудил по пътя си. Никой не смееше да се намесва в божествените дела и да ти посочва правилния път. Един от нашите авгури дори те беше приветствал при идването ти в Рим и бе дал знак за теб на посветените, а и от върховния жрец на мълниите получихме известие, че си вече наблизо. Не случайно миналата нощ мълниите възвестиха възвръщането ти. Наистина ли си лукумон?

— Не знам — отвърнах аз. — Просто съм уверен, че съм си у дома.

— Прав си — каза жрецът. — Знай, че си син на Ларс Порсена. Ти прекара нощта пред гробницата му. Може и да не си лукумон, но чертите на лицето ти не лъжат. Безусловно принадлежиш към този древен род.

Видях как полските работници долу изоставиха плуговете си и волските впрягове и тичаха към свещения път, за да стигнат по-близо до нас.

— Нищо не ми е нужно — казах аз. — Нужна ми е само родината ми, тъй като от този ден нататък мога да живея само тук. Не мислете, че ме занимава мисълта за наследството. Аз не търся богатства и власт. Искам да ми разкажеш за баща ми.

— Градът ти се нарича Клузиум[1] — отвърна жрецът на мълниите. — Той е град на черните глинени съдове и на вечните човешки лица. Откакто се помним, скулпторите и грънчарите на града ни са увековечавали човешките лица с обгорена глина, мек камък и с алабастър. Ето защо беше толкова лесно да те разпознаем. Ще видиш скулптурата на баща си, който почива там долу, в гробницата си. Фигурата му е увековечена с жертвена чаша в ръце върху капака на саркофага. В града също има негови изображения.

— Разкажи ми за баща ми — отново помолих аз. — Все още нищо не знам за произхода си.

Жрецът отвърна:

— Ларс Порсена беше могъщ владетел на страната ни. Самият той никога не се нарече лукумон и ние започнахме да го наричаме цар чак след смъртта му. Веднъж той завладя дори Рим, но не наложи на римляните прогонения от тях владетел, тъй като гражданите на този град не го обичаха. Вместо това Ларс Порсена посъветва римляните да въведат същия способ на управление, който съществува и в Клузиум. В града ни има двама управници, както и съвет от двеста души, а висшите длъжностни лица се избират всяка година. Вслушваме се извънредно много в гласа на народа. Предполагахме, че след като нямаме лукумон, не ни е нужен и върховен водач. — Когато беше млад, баща ти беше извънредно любознателен човек и пътешестваше много и дълго из различни страни — продължи жрецът. — Още като юноша той участва в похода на етруските към Куме. Когато претърпяхме поражение, той се запита: „С какво гърците са по-добри от нас?“ Ето защо той реши да тръгне на път и да се запознае с гръцките градове и с културата им, както и с обичаите им.

Изпод каменната арка на градските врати излезе тълпа хора в бели празнични дрехи и се насочи към нас. Някои се приближиха доста, но повечето се спряха на почтително разстояние. Селяните, отпуснали отрудените си ръце, ме гледаха и шепнеха:

— Лукумонът, лукумонът се е върнал!

Жрецът се обърна към тях и заяви:

— Това е синът на Ларс Порсена, който бе странствал дълго из далечни земи. Той дори не знае какво означава лукумон. Не ни пречете с глупавите си приказки.

Но селяните не млъкнаха, а напротив, възгласите им ставаха все по-силни:

— Той пристигна при нас с топлия дъжд! Той пристигна с нарастването на луната! Той пристигна в деня на полската благословия! — Те размахваха зелени клонки и продължаваха да викат: — Лукумонът е отново с нас!

Жрецът на мълниите се обърна към мен с раздразнение в гласа:

— Появяването ти смущава народа. Това не е на хубаво. Ако ти наистина си лукумон, трябва преди всичко да преминеш през изпитанието, което ще ти бъде наложено, и чак тогава да бъдеш признат. Всичко това обаче може да стане едва през есента, когато ще се събере съветът на дванадесетте града. Би било добре, ако дотогава се скриеш от очите на жителите на Клузиум.

Но тълпата около нас растеше, много хора дишаха тежко и учестено, уморени от дългия бяг. Повечето бяха облекли набързо празничните си дрехи и горяха от нетърпение да ме видят. Скоро към нас се приближиха авгурите с извитите си жезли и жреците, които притискаха към гърдите си свещени плочки от изпечена глина с издълбани по тях стихове и имена на богове. Тълпата отстъпи, за да им стори път, и те се приближиха към мен, желаейки да се вгледат в лицето ми, но изведнъж над главите ни се струпаха облаци и аз се озовах в сянката им. Единствено планината на богинята бе осветена от слънчевите лъчи.

По-късно научих, че този ден съвсем не е бил лек за жреците. Те бяха спорили безкрайно много, тъй като, макар и сред тях да имаше посветени, които знаеха, че аз непременно ще се появя в Клузиум, никой не можеше да каже със сигурност дали съм лукумон или просто син на Ларс Порсена. Последното обстоятелство дори само по себе си беше възрадвало жителите на града. Разбира се, много от посветените бяха получили достатъчно знаци и многочислени знамения, но всичко това не стигаше, за да бъда признат за лукумон, още повече, че самият аз нямах намерение да се обявявам за такъв. Спорът им можеше да бъде разрешен единствено от двамата все още живи лукумони, които се намираха в страната на етруските. Като допълнителна трудност се яви и обстоятелството, че много от просветените тиренци бяха престанали да вярват в съществуванието на свещени лукумони. Това неверие бе особено разпространено в крайморските градове, където силно се чувстваше гръцкото влияние.

Жреците имаха желание да ме отведат настрани, за да поговорят насаме с мен, но им попречиха ликуващите граждани, които тръбяха с тръби, биеха медни цимбали и размахваха кречетала. Юношите донесоха със смях и песни носилката от храма, която бе украсена с мирта, теменуги и бръшлян. Те се приближиха безстрашно към мен и почти ме накараха да седна върху двойната, свещена постеля, когато аз се опомних и ги отблъснах.

Флейтите и барабаните изведнъж млъкнаха. Юношите ме гледаха със страх и разтриваха раменете си, макар да ми се стори, че когато ги отблъсвах, аз едва-едва ги бях докоснал. Наведох глава и се отправих пеша надолу по свещената стълба. В този миг облаците се разсеяха и слънцето отново заблестя. Лъчите му осветиха стълбите пред мен. Когато те заиграха и по косите ми, тълпата отново възкликна:

— Лукумонът е при нас!

В тези думи нямаше ликуване, нямаше дори и прекалена радост — хората просто ми отдаваха божествена почест.

Жреците ме последваха мълчешком, а зад тях тръгна и народът. Лицата на всички бяха съсредоточени и хората гледаха да не се бутат, разбирайки тържествеността на случилото се. Аз пристъпвах, без да бързам, към долината, прекосих я и се покатерих по отсрещното възвишение към вратите на града си. През всичкото време слънцето осветяваше лицето ми и топъл вятър галеше тялото ми.

Цялото това прекрасно лято прекарах в тишина и уединение в дома, който получих от градските управители. Грижовната прислуга винаги беше наблизо, когато имах нужда от нещо, и изчезваше, когато исках да остана сам. Научих се да се вслушвам в себе си. Дълго беседвах с жреците и те ми разказваха за нещата, които трябваше да зная като син на Ларс Порсена. Те често ми казваха:

— Ако ти наистина си лукумон, знанието живее в теб, а не в нас.

Това лято бе най-щастливото в живота ми. Бях изпълнен с добри предчувствия и се стремях да се опозная. Посветените разказваха за раждането ми, за това, че се бях появил с лице, забулено в пелена. Имало и други знамения, по които жреците познали, че се е родил лукумон, и казали за това на родителите ми. Но Ларс Порсена винаги им отговарял:

— Въпреки многобройните изкушения, на които бях подлаган, никога не се нарекох лукумон, тъй като не съм такъв. Разумът, мъжеството и чувството за справедливост — ето това е главното, което отличава достойния човек от страхливеца или глупака. Достойният управител трябва да състрадава на страдащите, да поддържа слабите, да умее да възпира нахалниците, да не насърчава користолюбците и да позволява на земеделците да се чувстват господари на земята, над която се трудят от сутрин до вечер. Той трябва да защитава народа си от грабители и всякакви други негодници. Всичко това е достатъчно и само то е нужно, за да бъде човек добър управник на Клузиум. За да се усвоят тези правила, не е нужно човек да бъде лукумон. Но ако моят син наистина се е родил такъв, той трябва сам да открие себе си и своя град. Тъй са постъпвали лукумоните в древните времена. Никой не може да бъде лукумон само по произход. Чак когато достигне четиридесет години, лукумонът намира в себе си сили да се самоопознае и се сдобива с признанието на другите. Ето защо, съм длъжен да се откажа от сина си.

В същата година, когато съм навършил седем години, баща ми ме взел със себе си и ме отвел в Сибарис — най-цветущия сред всички гръцки градове в Италия. Той ме предал на един свой стар приятел със заръката да се погрижи за възпитанието ми, като същевременно забранил да ми се говори каквото и да било за произхода ми. Явно Ларс Порсена не е взел с лекота подобно решение — та аз съм бил единственият му син. Майка ми умряла още когато съм бил на три години, и баща ми нямал желание да се жени повторно. Но той беше сметнал за свой дълг да посвети сина си на народа си и да не избързва да ме обявява за лукумон, преди това да е напълно доказано и преди аз самият да съм намерил собствения си път.

Мисля, че е имал намерение да следи отдалече как раста и отдалече да се грижи за мен, без аз да подозирам, но неочаквани събития се намесили в неговите планове. Войната, която се разразила между Кротон и Сибарис, се бе оказала фатална за Сибарис и той бе направо изтрит от лицето на земята, та от четиридесетте му благородни рода се спасили само жените и невръстните деца, които успели да отплават с кораби към Йония, към Милет. Явно и аз съм бил с тях, тъй като не бих могъл сам да се добера до Етрурия, а в Сибарис, завзет от кротонците, би ме очаквала робска участ. Приятелят на баща ми загинал в защитата на града заедно с много други благородни мъже, макар за сибаритите да се говореше, че са изнежени и че са свикнали само на разкош и наслаждения. Преди да ме прати на път, той обаче спазил обещанието, дадено на Ларс Порсена, и въпреки тежките обстоятелства не разкрил на хората, с които бях отплавал, кой съм всъщност. Впрочем на другите явно не им е било до мен и моя произход — имали са достатъчно грижи и тревоги и без това. Когато се свършил траурът по разрушения Сибарис, жителите на този град се превърнали в досадни просители, от които всички искали да се избавят. През това време загинал и баща ми — ранен от разярен глиган по време на лов, той умрял от загуба на кръв в най-цветуща възраст — още ненавършил петдесет години. Мисля, че неговата слава ще живее вечно, поне дотогава, докато на земята все още има етруски.

Неговата неочаквана и странна смърт бе накарала някои хора да се замислят дали той все пак не е бил лукумон, макар да бе пазил всичко в тайна. Други пък твърдели, че Ларс Порсена не би могъл да бъде истински лукумон, защото е водил войни и че неговата смърт е наказание от боговете, тъй като се е намесил в политиката на Рим. В края на краищата глиганът е свещено животно на латините, по-старо и по-тайнствено от римската вълчица.

Посветените ме предупреждаваха с думите:

— Много владетели, дори управниците на големи градове, са започнали да употребяват титлата „лукумон“ като нагледен знак на властта си, без изобщо да са истински лукумони. Но това все пак може да бъде простено. Няма обаче нищо по-лошо от лъжливият лукумон, който се представя за истински и който се преструва дори пред себе си, че е действителен лукумон. Такъв човек лесно може да се свърже с боговете на мрака и да заблуди тези, които търсят истината. Но боговете рано или късно ще изобличат лъжата и народът му ще го накаже.

През това лято ме посетиха сестрите на баща ми. Те искаха да се запознаят с мен, но не се и опитаха да ме прегърнат, а децата им ме гледаха с широко отворени удивени очи. Увериха ме, че ще разделят с мен наследството на баща ми и всичките негови съкровища, без да искат никакво доказателство за произхода ми, но когато им казах, че съм се върнал в Клузиум съвсем не заради наследството си, те въздъхнаха с облекчение. Би им било трудно да убедят достойните си съпрузи, че е нужна нова подялба на наследството на Ларс Порсена, макар у етруските да е прието жените да са равноправни наследници с мъжете. Нашите жени са дотам самостоятелни и горди с произхода си, че и синовете им носят както името на баща си, тъй и името на майчиния си род. От лелите си най-сетне узнах пълното си име, което гласеше: Ларс Турмс Ларкхна Порсена, тъй като майка ми била от древния род на Ларкхна.

За нея говореха, че се отличавала с изключителна красота, но имала склонност към тъга, типична за най-старите етруски родове. Обичала особено много самотата. Баща ми пък произлизал от друг вид семейство — от много по-млад и по-многочислен род. Той получил правото да се ожени за майка ми чак когато извоювал военна слава и донесъл приказни трофеи в града си. Говореха също, че майка ми, още малко момиченце, подхвърлила веднъж ябълка на баща ми, когато се забавлявала заедно с другарките си край реката и го видяла да минава наблизо.

Сродниците ми, с които ме свързваха тесни кръвни връзки, си останаха някак чужди за мен. Те страняха и не разговаряха с мен повече, отколкото другите граждани на Клузиум. Явно очакваха с любопитство деня на изпитанието ми.

През лятото юношите на града се подготвяха усилено за есенните състезания. Сред младите мъже трябваше да бъде избран най-красивият и най-силният, който да представя Клузиум на игрите, където се избираше водещият град на съюза за следващата година. Щастливецът бе увенчаван с венец и получаваше свещения щит и меч на града, за да свикне да борави с тях. Всъщност жреците говореха, че изходът от тези игри не е имал никакво обществено значение от сто години насам. Победителят получаваше само девойката, предназначена да бъде жертва на боговете, той я освобождаваше и градът му заемаше почетно място до следващата есен, но всичко това беше просто стара традиция.

Слушах разсеяно разказите за старите обичаи, тъй като колкото и да се стремях, не откривах у себе си никой друг, освен Турмс, сина на Ларс Порсена. Живеех в прохладни покои, сред изумителни вази и статуи, спях на меко ложе, пиех вино и ядях вкусна храна, тъй че отстрани погледнато сякаш не можех и да мечтая за нищо друго. Но на мен все не ми достигаше нещо и това чувство ме преследваше в дълбините на душата ми. Ако знаех само какво точно не ми достигаше! Но напразно чуках на вратата на сърцето си.

С времето започнах да се разбирам по-добре и да се чувствам по-щастлив. Само понякога изпадах в тъга и усещах колко тежко и неповратливо е смъртното ми тяло, колко велика е властта му над мен. В нощите, когато на небето изгряваше пълната луна, в сънищата ми се появяваше дивата богиня девственица. На тясното й лице четях заплаха. Родената от морската пяна също ме навестяваше и ме изкушаваше със златните си къдри и с ослепително бялото си тяло. Тя искаше отново да се свържа със земята и да се задоволя със съдбата на простосмъртен.

Все пак — готов съм да повторя — това беше най-щастливото лято в живота ми. Когато настъпи есента, ме обзе дълбоко униние и не изпитвах вече никаква радост. В определения ден се отправих към свещеното езеро, придружен от представители на града. Не ми се наложи да направя и крачка пеша, нито пък да яздя кон или муле, тъй като бях отведен в закрита носилка, поставена на колесница, теглена от бели волове. Рогата им бяха украсени с червени пискюли, които забелязах, когато се осмелих да открехна едва-едва завесите на носилката.

В същата колесница бяха изнесени от града и двата бели обелиска от градския храм на променливия бог.

Още веднъж ми предстои да преспя на ложето на боговете и да вкуся от храната им, докато смъртна пот оросява челото ми. Ето защо, аз, Турмс, бързам да завърша разказа си, за да мога да изпълня всичко, което ми е предначертано.

[1] Днешният град Киузи в Италия. — Б.пр. ↑

Книга десета
Пирът на боговете

1.

Най-бистрото и най-синьото от всички езера, които бях виждал някога, беше свещеното езеро на народа ни. То бе обкръжено с високи планини от всички страни. Когато го видях за първи път, езерото бе тъмно и спокойно в есенния си блясък. Видях храмовете. Видях и древния каменен кръг. Видях извора на нимфата Бегоя. Видях клисурата, из чиито дълбини се бе появил бог Таг, за да произнесе предсказанията си. Може би сега те бяха някъде другаде. В Тарквиния имаше хълм, наречен на името на бог Таг. В Рим имаше извор, посветен на Егерия, сиреч на Бегоя. Но традициите пазеха свещените места и във Волсиния.

Най-свещен за мен беше храмът на менливия бог Волтумна[1]. Той бе построен от камъни и бе украсен с много колони. Вътрешността му беше празна, но храмът се пазеше от фигура на Химера, излята от бронз. Химера бе красива фигура на същество, в чието тяло можеше да се видят лъв и змей. Със своята променливост то обединяваше подземните, земните и небесните сили. Победоносната Химера пазеше празните стаи на Волтумна. Според гърците техен герой, който яздел крилат кон, победил и убил Химера. Още в младостта си видях доказателството за това в Коринт — извора на Пегас. Но у народа ни живее все още образът на Химера, символ на променливостта и изменението. Този образ гърците не са могли да погубят.

На есенния празник се бяха насъбрали много хора от различни краища на Етрурия. Да стъпват из свещените земи и да живеят в свещените колиби се разрешаваше само на посланиците на градовете и на свитите им. Несвещеният Волсиния, голям и богат, се разстилаше под хълма на два дена път от езерото. Той се славеше със занаятчиите си и с изящните си стоки. Празникът на есента носеше големи приходи в града. А в другия, в свещения Волсиния, който беше на брега на езерото, всякаква търговия беше забранена.

През първия ден на празника бях отведен в дома на Съвета, където се събираха посланиците на дванадесетте града. Само двама бяха лукумони, петима други използваха тази титла, признавайки, че не са истински лукумони, един беше цар, избран от народа, а четиримата останали представляваха съветите на градовете си. Сред тях беше и посланикът на Клузиум. Някои от тези мъже бяха много млади, като например Ларс Арнт от Тарквиния, който беше дошъл тук на мястото на баща си. Всички носеха свещените плащове на градовете си. Те ме изгледаха с нескрит интерес.

Аз отметнах качулката на плаща, която скриваше лицето ми. В това се състоеше най-първото изпитание. Когато пратениците срещнаха погледа ми, всички те се опитаха едновременно да привлекат вниманието ми — правеха ми различни знаци с ръце, кимаха, усмихваха се или се мръщеха. Плащовете им бяха обърнати наопаки, за да не мога да позная кой от кой град е. Въпреки това аз веднага различих двамата лукумони. Очите ми сякаш сами се обърнаха първо към единия и после към другия. Не мога да обясня как, но наистина не ми представляваше никаква трудност да ги различа между останалите посланици. Дори се усмихнах при мисълта колко просто се бе оказало това изпитание.

Приближих се към тях и отначало склоних глава пред стареца от Волсиния, а след това пред тъмнокожия лукумон от вечно студената Волтера, снажен мъж на не повече от петдесет години. Може би го познах по погледа или по бръчките над събраните вежди. Той се държеше с достойнство и лицето му беше сериозно, дори леко намръщено, но пък старецът от Волсиния ми се усмихваше топло. След като поздравих с големи почести двамата лукумони, аз се обърнах и към другите представители на градовете и само им кимнах в знак на поздрав.

Лукумоните се спогледаха и станаха насреща ми. По-старият каза:

— Познавам те, Ларс Турмс. Можеш да се движиш свободно тук, докато трае празникът, можеш да ходиш където си искаш и когато си искаш из свещените или несвещените места. Ако искаш, можеш да взимаш участие в жертвоприношенията. Ако искаш — можеш да наблюдаваш състезанията. Всички врати ще ти бъдат отворени, няма да срещнеш затворени врати.

Лукумонът от Волтера докосна приятелски ръката ми.

— Не би било лошо да се подготвиш, Турмс — каза той. — Никой не може да те принуди да правиш каквото и да е, но такава подготовка няма да навреди на един истински лукумон. Та нали скоро ти предстои да узнаеш това, което не си знаел по-рано.

— Как трябва да се подготвя, татко мой? Как да се подготвя, братко мой? — попитах аз, обръщайки се и към двамата.

Старецът се засмя и отвърна:

— Това трябва да решиш сам, Турмс. Някои търсят самотата на гората, други — градските тълпи. Пътищата са много, но всички те водят към една и съща цел. Може би ще будуваш, може би ще поискаш да постиш. Бдението понякога помага на човека да види това, което той обикновено не би забелязал. Може и да се напиеш — докато краката откажат да те държат, да заспиш, а когато се събудиш — да се напиеш отново. Може би ще трябва да се любиш с жени, да изнемогваш от сладострастие и блаженство и да сънуваш пророчески сънища. Съжалявам, че аз самият съм толкова стар и не мога да повторя целия този път.

Лукумонът от Волтера каза:

— Светът на човешките чувства е извънредно богат. С негова помощ ще можеш да постигнеш върховно блаженство. Ако не беше умението да се наслаждаваме, щяхме да сме потиснати и тъжни и животът щеше да е еднообразен и безрадостен. Но помни, Турмс, че гладът, жаждата и неудовлетворените желания са също тъй способни да направят живота интересен. Всъщност всеки сам трябва да избере пътя си и аз не мога да кажа какъв ще бъде твоят, мога само да дам примери от собствения си път.

Те не ми казаха нищо повече, но по сияещите им лица разбрах, че в дълбините на душата си те вече ме бяха признали. За тях, истинските лукумони, аз бях ясен и те нямаха нужда от доказателства, но обичаят ги принуждаваше да ме изпитат и аз трябваше да се опитам да вникна в дълбините на същността си по време на есенния празник. Такъв беше тежкият дълг на всеки истински лукумон.

На следващия ден наблюдавах как в посивялата от старост колона пред храма на богинята на съдбата бе забит нов меден гвоздей. Цялата колона бе покрита с гвоздеи, някои от които бяха позеленели от времето. Но на колоната имаше още много място за нови гвоздеи, а това означаваше, че боговете все така са благосклонни към етруските градове.

През последвалите дни се обсъждаха външнополитически въпроси и хода на войната на Вейи против Рим. Цере и Тарквиния обещаха да поддържат жителите на Вейи с оръжие и с хора. Говореха и за гърците и за това, че рано или късно ще се наложи да се воюва с тях. Особено сигурен беше в това Ларс Арнт, давайки за пример Популония и Ветулония. Но думите му не намираха винаги отзвук. Нито един от лукумоните не взе участие в разговорите за войните, тъй като лукумоните се съгласяват на война само в изключителни случаи — когато опасността не би могла да се избегне по никакъв друг начин. Дори самото им присъствие на военен съвет ги лишаваше частично от божествените им сили. Докато останалите спореха, старецът от Волсиния ми шепнеше на ухото:

— Нека да се карат с Рим, ако тъй им е угодно. Рим, така или иначе, не може да бъде победен. Ти самият знаеш, че Рим е град на баща ти, свързан с тайни отношения с родния ти град. Ако Рим падне, ще падне и Клузиум.

Аз поклатих глава:

— Сега засега знам прекалено малко. Посветените в Клузиум не ми споменаха нищо подобно.

Той сложи ръката си на рамото ми:

— Колко си красив и колко си силен, Турмс! Щастлив съм, че мога да те видя преди смъртта си. Когато си до мен, се чувствам подмладен… Не се доверявай много-много на посветените. Повечето от тях просто заучават наизуст мъдрите книги и зазубрят заклинанията и всички тънкости на обредите и жертвоприношенията — те не знаят и не умеят нищо друго. Все още не е дошло времето да ти откривам тези неща, но аз съм стар и по-нататък може и да забравя да разкажа някои важни неща на сина на Ларс Порсена. Баща ти покори Рим и властва над него няколко години. През това време той вникна във всички градски дела. Дори се опитваха да го убият — толкова силна беше ненавистта на римляните към него. В свещената пещера на Егерия баща ти се срещна със старшата весталка, която му прочете и изтълкува предсказанията на боговете. Той повярва на мъдрата жена и се отказа доброволно от Рим, макар че според знамението беше успял да свърже съдбините на Рим с тези на Клузиум. Тъй че, ако Клузиум изпадне в беда, Рим е длъжен да му се притече на помощ. Тъй е записано в свещените книги на Рим и това е потвърдено на пира на боговете. Ларс Порсена сметна това съглашение за много по-важно, от който и да е държавен договор, който лесно би могъл да бъде нарушен — още повече ако се има предвид, че в Рим не се вслушват в гласа на народа. Разбира се, патрициите и консулите винаги са се стремели това съглашение да не получи гласност, тъй като римляните са горди и независими. Но древните народи знаят за съглашението и помнят връзката между Рим и Клузиум.

— Не само това — продължаваше старецът, — а на Клузиум му е забранено да участва във война с Рим. Той е длъжен да застане на тяхна страна, ако неприятелски настроени съседи ги нападнат. Ако се случи тъй, че етруските започнат война с Рим, Клузиум няма да може да се обедини с братските си градове, а ще трябва да застане срещу тях, иначе ще загине. Това е свещеният дълг на Клузиум и дори самите богове слязоха на земята, за да го потвърдят. Единственото споменаване за това съглашение се е съхранило в търговските договори. Нито една сделка не може да бъде сключена от римлянин, ако в документа не са включени следните думи: „Това е земя на Порсена“, или „Това е дом на Порсена“, или „Това е собственост на Порсена“. Та нали някога Рим принадлежеше с цялото си движимо и недвижимо имущество на Ларс Порсена.

Спомних си, че някога и аз се чудех на този странен обичай, дето трябваше да бъде следван в Рим от всеки, който искаше да направи законна сделката си. Разбрах също защо съдбата ме бе отвела в пещерата на Егерия още на първия ден от пристигането ми в Рим. Разбрах защо трябваше да се измия със свещените води на извора й. Аз просто следвах стъпките на баща си и старшата весталка ме беше разпознала.

Цели седем дена посланиците обсъждаха вътрешните въпроси на Етрурия и решаваха пограничните спорове. Усещах, че на душата ми започна да олеква. Не избягвах хората, бродех навсякъде, смеех се и виках заедно с тълпата, която следеше ритуалните състезания. Но когато ме разпознаваха, аз неизменно се оказвах сам насред кръг от хора и всички ме гледаха със страхопочитание. Ето защо понякога търсех самота и спокойствие, за да мога по-лесно да обмисля всичко, което се случваше. Няколко пъти се събуждах на върха на близката планина, направо под звездите. Не изпитвах глад и жажда. Радостта бе влязла в плътта ми и в кръвта ми — тя пронизваше цялото ми същество. Нямах никакви грижи и ако понякога в душата ми се зараждаше тревога, достатъчен беше един поглед, докосване или приятелска дума от страна на двамата лукумони, за да се успокоя напълно и да престана да се измъчвам.

След това започнаха жертвоприношенията и провежданите с тях най-древни ритуални игри. Жертвоприношенията се извършваха в храма, а състезанията се провеждаха на ограденото с каменна стена игрище. Лукумоните и представителите на градовете седяха на носилки, постлани с меки тъкани и възглавници. Всички, на които беше позволено да стъпват по свещената земя, се трупаха зад представителите на града си, а останалата тълпа се беше настанила из околните хълмове или по покривите на близките къщи. Оказа се, че целият долен Волсиния бе дошъл да гледа игрите. Не се разрешаваше да се вдига шум, нито дори да се смеят хората на висок глас, тъй че игрите се провеждаха в дълбока тишина.

Аз също взех участие в жертвоприношението на бога на мълниите. Избраха ме и аз трябваше да извърша обреда на каменния трон на бога и сам да положа даровете си. Подстригах косите си, хванах с мрежа рибки от свещеното езеро, със собствените си ръце извадих луковици от земята и поднесох даровете си. Молитвите пък бяха произнесени от жреца на мълниите във Волсиния, тъй като аз не ги знаех. След това той съобщи на хората за знаменията, които бяха забелязани в храма на острова през предишната година. Тези знамения бяха неблагоприятни единствено за Вейи. Яркочервена мълния беше блеснала само за този град. Другите етруски градове нямаше от какво да се опасяват през следващата година.

В деня на бог Турмс на мен ми се падна да избера жертвена овца от едно голямо стадо. Всички животни бяха прекрасни — чисти и здрави. Овцата, която избрах, тръгна послушно с мен към олтара и не се възпротиви на ножа на жреца. Когато кръвта й текна в жертвените съдове, жрецът разряза корема на животното и извади черния дроб. Той се оказа с нужния цвят и форма, само че беше два пъти по-голям от обичайното. Жрецът не се зае да търси знаци и предзнаменования по него, а показа дроба на другите събрали се наоколо жреци, които ме погледнаха почтително и склониха пред мен глави, след което отстъпиха няколко крачки назад. Поведението им ми подсказа, че ме признават за лукумон.

На следващия ден лукумонът на Волсиния ме извика при себе си. Когато отидох там, стареца го нямаше, а в преддверието на дома му седеше непознат човек, който сякаш чакаше в напрежение нещо важно. Щом чу стъпките ми, той каза:

— Ти ли си, Дарителю? Сложи длани на очите ми и ме изцери!

Отвърнах, че не съм лечител, а само гост на стопанина на дома. Но слепият не ми повярва. Той повтаряше настойчиво молбата си и аз положих длани на очите му само от състрадание към него. Той хвана здраво китките ми и дълго време не ме пускаше. Докато стояхме така, усещах, че част от моите сили се вливаше в него. Започна да ми се вие свят. Най-накрая аз отдръпнах ръцете си. Той въздъхна дълбоко и ми благодари, сам закри очите си с ръце и продължи да седи на мястото си.

Когато влязох в покоите на лукумона, видях, че на одъра му лежи момиченце — бледо като смъртник. То се топлеше на огъня на мангала и ме гледаше уплашено. Попитах го къде е лукумонът и то отвърна, че старецът ей сега ще се върне. Показа ми къде да седна — в края на одъра и ме помоли да изчакам.

— Болна ли си? — попитах аз.

Вместо отговор момичето отметна завивките и ми показа краката си. Видях, че са съвсем съсухрени. Иначе беше хубавко, макар и много слабо и бледо. Малката ми разказа, че осакатяла, откакто била нападната от бик на седемгодишна възраст. Оттогава не можела да ходи. Без никакво стеснение тя ми показа белезите от рога по краката си и ми прошепна тревожно:

— Ти си толкова добър и красив, Дарителю. Моля те, разтрий краката ми. Още щом се приближи до мен, и те започнаха много да ме болят!

Не умеех да разтривам като лечител, но още от младостта си се бях научил да помагам на бойните си другари, когато ги боляха мускулите. Ето защо се заех най-старателно да разтривам краката на момичето, тъй като знаех горе-долу как се прави. Струваше ми се, че пипам леко, но малката стенеше от болка. Исках да спра и да стана, но тя извика:

— Не, не, моля те, не спирай!

Все повече и повече ми се въртеше главата.

Най-накрая в стаята се появи старият лукумон и попита:

— Какво правиш, Турмс? Защо мъчиш бедното момиче?

Аз отвърнах:

— То ме помоли.

— А нима помагаш на всеки, който те помоли, Турмс? Даваш ли на всеки просяк милостиня? Нима не знаеш, че има добри, но и лоши мъченици? Има хора, които страдат по собствена вина, и такива, които страдат невинно. Можеш ли да ги различиш?

Помислих и отвърнах:

— Девойката не страда по собствена вина и не това е най-важното. Когато виждам, че на някой човек му е зле, за мен не е важно дали той е добър или лош, виноват ли е или е невинен. Според силите и уменията си аз помагам на всички. Не е нужно човек да е голям мъдрец, за да разбере това.

Лукумонът кимна, започна да ми възразява, но сам се прекъсна, удари по бронзовия гонг и заповяда да бъде донесено вино. После каза:

— Много си блед. Лошо ли ти е?

Все още ми се виеше свят, а ръцете ми трепереха от преумора, но отвърнах, че се чувствам добре. Беше ми оказана голяма чест с настоящата покана в дома на лукумона, тъй че нямах право да се жалвам и да развалям настроението на стария човек.

Изпихме по чаша вино и аз наистина се почувствах по-добре. От време на време лукумонът се вглеждаше внимателно в момичето, а то изобщо не го изпускаше от погледа си, сякаш чакаше нещо. След това в покоите влезе лукумонът на Волтера и ни поздрави. Старецът му наля вино в черна глинена чаша, погледна отново към момичето и каза:

— Стани, дете мое, и върви!

За мое най-голямо удивление момичето се усмихна, надигна се от постелята и започна да мърда стъпалата си. После седна, подпряно с ръце на ложето, и спусна краката си надолу. След известно колебание се надигна и направи неуверена крачка напред. Исках да стана и да го придържам, но старецът ме спря с жест. Тримата седяхме, затаили дъх, и гледахме девойката. Тя направи още една крачка, после още една и най-сетне тръгна да обикаля стаята, придържайки се с ръка за нашарената дървена стена.

През смях и плач тя викаше:

— Мога да ходя, вижте, мога да ходя! — После протегна към мен ръце и взе да прекосява неуверено стаята. Когато стигна до мен, падна на колене и започна да целува нозете ми.

— Лукумон! — шепнеше тя. — Ти си лукумон!

Както тя самата, тъй и аз бях изумен от неочакваното й оздравяване. Казах:

— Та това е чудо!

Старият лукумон се усмихна добродушно:

— Ти го извърши, силите дойдоха от теб, лукумоне!

Аз закрих лицето си с ръце:

— Не, не, не се подигравай с мен!

Старецът кимна на лукумона на Волтера. Той стана и отиде до преддверието. После извика:

— Влез и покажи очите си, ти, който вярваш!

Мъжът, който седеше все още там, влезе, притискайки с длани очите си. От време на време той отпускаше ръцете си, отваряше широко очи и възклицаваше. Накрая извика:

— Аз виждам! Аз виждам! — Дойде пред мен и ми се поклони, после вдигна ръка нагоре, за да ме поздрави с благоговение: — Ти го направи! Ти си лукумон! Аз виждам! Виждам те и виждам сиянието около главата ти!

Старият лукумон обясни:

— Този човек беше сляп от четири години. Той е моряк и веднъж, когато защитавал кораба си от пирати, някакъв брадат великан го ударил по главата. Брадата му закрила цялото небе. От този миг нататък човекът престанал да вижда.

Огледах се наоколо и реших, че съм препил от виното.

— Присмивате ми се — казах накрая. — Нищо не съм направил, тъй като нищо не умея.

И двамата лукумони заговориха в един глас:

— В теб живее могъща сила и ти можеш да се възползваш от нея… Разбира се, стига да поискаш. Време ти е сам да осъзнаеш, че си роден за лукумон. Ние отдавна вече не се съмняваме в това.

Гледах възторжените лица на момичето и на моряка, който доскоро не можеше да вижда, и не можех да повярвам, че оздравяването им се дължи на мен.

— Не! — продължавах да упорствам. — Не са ми нужни такива сили! Страхувам се от тях! Та аз съм само човек.

Старият лукумон се обърна към изцелените:

— Вървете си с мир и принесете благодарствени жертви на боговете. Помнете: давайте на другите и тогава и самите вие ще се сдобиете с блага!

Той протегна ръка за благословия. Те си тръгнаха. Момичето все още вървеше неуверено и затова изцеленият слепец я поддържаше под мишницата.

Лукумонът се обърна отново към мен:

— Ти си роден с човешки образ, ето защо не се и съмнявай — ти си само човек. Но помни още, че си и лукумон. Трябва само да съумееш да се приемеш такъв! Дошло е времето. Недей да упорстваш, не се самоизмамвай, тъй е безполезно и безсмислено. Твоите странствания са приключили.

— Раната зараства и кръвта спира да тече, когато докосваш болното място — рече младият лукумон — О, Турмс, ти ще се родиш повторно и отново ще се върнеш, знай това. Познай себе си и повярвай на съдбата, независимо от това кой си!

А старецът добави:

— Лукумонът притежава и способността да възкреси дори мъртвец за кратко време или дори за цял един ден, но за това е нужно огромно съсредоточаване и нито миг съмнение. Трябва да знаеш обаче, че подобно напрежение съкращава живота на лукумона, а мъртвият не се връща с желание във вече изстиналото си тяло. Тъй че избягвай да правиш подобни неща. Можеш да призоваваш духове и да им придаваш човешка или животинска форма, за да съумееш да разговаряш с тях. Истина е, че всичко това е мъчително за духовете — ето защо не ги викай, освен при крайна нужда. Не трябва да ги мъчим — иначе самите ние ще се подлагаме на страдания.

Лукумоните ми говореха ласкаво и доверително, а аз ги слушах и мислех, че сънувам. Спомних си как някога много отдавна помагах на Микон да превързва раните на пострадалите ни другари. От моето докосване раните зарастваха сякаш по-бързо и кръвта спираше да тече от разкъсаните артерии. Но всички тези хора бяха лекувани от Микон и на мен не ми идваше дори на ум, че съм помагал за оздравяването им с вмешателството си.

Старият лукумон усети съмненията ми и каза:

— Ти навярно не разбираш какво искам да кажа с „да им придаваш форма“. — Той взе къс дърво, приближи го до очите ми и проговори: — Погледни това парче дърво! — После хвърли парчето на пода и извика: — Виждаш ли? Това не е дърво, а жаба!

Аз наистина видях, че дървото изчезна и на негово място се появи крастава жаба, която скочи уплашено няколко пъти и след това застина неподвижно, разглеждайки ме с малките си кръгли очички.

— Вземи я в ръка — каза старецът и се разсмя весело, тъй като аз гледах с недоверие ту към него, ту към жабата.

Наведох се и взех жабата. Усетих, че е студена и хлъзгава. Жабата се противеше в ръката ми.

— Пусни я — каза лукумонът.

Позволих на жабата да скочи от дланта ми. Щом докосна пода, тя отново се превърна в парче дърво. Тогава лукумонът от Волтера се наведе на свой ред и взе същото парче дърво.

— Призовавам не подземните сили, а земните. Виж как теленцето се превръща в бик!

Той хвърли дървото на пода. Изведнъж то започна да расте и пред нас се появи току-що родено теленце. Още мокро, то стоеше несигурно на тънките си крака. Скоро обаче телето започна да се променя с невероятна скорост, докато се превърна в огромен бик, който почти зае цялото помещение. Бикът взе да пръхти нервно и в очите му заблестяха тъмни пламъчета. Видът му беше наистина застрашителен…

Лукумонът щракна с пръсти — сякаш тази игра му бе омръзнала. Бикът изчезна, а на пода остана, както и преди, само парче дърво.

— Всичко това можеш да направиш и ти самият — стига да поискаш — усмихна се отново старият лукумон. — Бъди добър, вземи дървото. Кажи в какво искаш да се превърне то и ще видиш, че ще успееш.

Аз се наведох послушно, взех парчето дърво и го завъртях в ръцете си. Обикновено гладко парче дърво.

— Не призовавам нито подземните, нито земните сили — казах аз. — Призовавам силите, които са над земята: гълъб, моята птица!

Произнесох тези думи бавно, гледайки дървото.

Изведнъж усетих, че държа в ръцете си снежнобяла птица, усетих топлината й, дори ударите на сърцето й. Белоснежният гълъб изскочи от ръцете ми и започна да пърха, полетя из стаята, а после се върна обратно и кацна на рамото ми. Аз го взех отново в ръцете си и усетих острите му нокти. Лукумонът от Волтера го погали и каза:

— Каква красива птица създаде! Та това е птицата на богинята! Белоснежна…

Старецът прошепна:

— Вярваш ли сега, Турмс?

Гълъбът изведнъж изчезна и в ръцете ми остана само парче дърво.

Явно съм имал направо потресен вид, защото и двамата мъже се разсмяха:

— Сега навярно разбираш, Турмс, защо възрастта на лукумона е от толкова голямо значение! Най-добре е, ако той намери себе си чак на четиридесетгодишна възраст. Ако беше узнал за способностите си, когато беше още младеж, ти навярно би се поддал на изкушението и би започнал да се забавляваш с дарбата си — да създаваш всякакви зверове и да плашиш хората около себе си. Дори би се осмелил да създадеш нещо, което никога не е съществувало. Но не си струва да се гневят напразно боговете, иначе и те самите ще ни измамят. Ако се срещнеш с враг — достатъчно е да хвърлиш в краката му змия и той ще се уплаши. Това е напълно разрешено. Ако се чувстваш самотен, можеш да създадеш любимото си животно, което ще те сгрява с тялото ти. Но никой страничен човек не трябва да го вижда! Можеш да говориш колкото си искаш с това животно и да го галиш, но без свидетели.

Отново усетих, че ми се завива свят и сърцето ми започна да бие силно от необичаен прилив на сили.

— А човек? — попитах аз. — Мога ли да създам човек приятел?

Двамата се спогледаха, после ме погледнаха и поклатиха отрицателно глави:

— Не, Турмс, нямаш право да създаваш човек. Допустимо е само да призовеш някой дух и да го вселиш в човешки образ, за да можеш да разговаряш с него. Но духовете са зли или добри. Някой зъл дух може да те превари и да те подведе по грешен път. Ти не си всезнаещ, Турмс, не си в състояние да постигнеш всичко. Не забравяй, че си роден в човешки образ. Всичко това ти връзва ръцете и поставя предел на познанията ти. Ти си като заключен в затвор, ограден от здрави стени. Само смъртта ще може да ги разруши и да те освободи, а после ти ще се родиш отново. В друго време, на друго място. Но до следващото си раждане ще си почиваш. Турмс, ти си лукумон. Познай себе си, повярвай в себе си!

От думите им усетих, че тялото ми се разтрепери, аз закрих лицето си с ръце и възкликнах:

— Не, не, нима е възможно, аз, Турмс, да съм безсмъртен?!

В гласовете им звучеше увереност:

— Да, Турмс, ти си лукумон. Ти си безсмъртен, ако сам се осмелиш да си го признаеш. Разкъсай най-сетне превръзката на очите си и повярвай в безспорното и в очевидното.

И говореха още:

— Във всеки човек е заложено зрънцето на безсмъртието, но повечето хора се задоволяват с временното битие. Зрънцето не покълва, не връзва, не изкласява. Жал ни е за хората, които сами се примиряват с такава съдба, но те са си я избрали доброволно. Защо да товарим с безсмъртие някого, който не го желае и не знае какво да прави с него? Помисли сам, Турмс, защо му е на човек, който се задоволява с всекидневните си грижи и дела, безсмъртие? То би му донесло само мъчения. Ах, да, такива са повечето от хората!

И пак продължиха:

— Не ни е възможно да узнаем всичко, тъй като сме родени в образа на хора. Вярваме, че зърното на безсмъртието, заложено у всеки човек, отличава хората от животните. Но не сме съвсем сигурни. Да, всичко, което съществува, е благодарение на него, променливия. Дори не можем да различим живата материя от мъртвата без него. Знанията ни не са безгранични, макар да сме лукумони.

А след това ме предупредиха:

— Дори когато познаеш себе си, ти няма да съумееш да се научиш да живееш единствено заради самия себе си. Животът ти принадлежи на народа ти, на града ти. Ти си Дарител, но не благодарение на теб зрее житото и не благодарение на теб овошките натежават от плод. Не се поддавай на изкушения. Не се стреми да се харесваш на хората, а върши добри дела. Не се занимавай с дребнави работи. Не забравяй, че за това съществуват закони и обичаи, съдии, жреци и управници. Води скромен живот, но не се отказвай от малки радости. Достатъчно е, че тялото ти е затворът ти. Не обиждай боговете и те ще бъдат милостиви към теб. Ти си върховен жрец на народа си, неговият най-справедлив съдия, тъй като си лукумон. Но колкото по-малко се обръщат за помощ към теб, толкова по-добре. Хората трябва да се научат да живеят без лукумони, тъй като настъпват тежки и жестоки времена. Ти ще се върнеш отново, когато ти дойде времето, а народът ти ще си е отишъл завинаги, след като отминат отредените му години.

Тъй ме наставляваха двамата. В думите им усещах съчувствие — те знаеха от собствен опит колко тежко е бремето, което възлагаха на плещите ми.

[1] Бог на Волсиния, римско име Вертумна; покровител на растежа, градините, годишния кръговрат и търговията. — Б.пр. ↑

2.

На дванадесетия ден на празника винаги се провеждаха свещени състезания, по време на които окончателно се решаваше кой ще бъде главният етруски град за следващите дванадесет месеца.

Беше светъл есенен ден, над свещеното езеро и над сините планини грееше топло слънце. Лукумоните и другите пратеници на дванадесетте града заеха местата си на дванадесет свещени камъка. Аз стоях зад камъка на град Клузиум, тъй като все още не бях провъзгласен официално за лукумон на града си. Все още не носех свещения плащ на божествен водач.

Първо на игрището се появи престарял авгур с полиран извит жезъл в ръка. Зад него крачеха дванадесет юноши — представляващи градовете си в състезанието. Те бяха голи, с пурпурни превръзки през челата. Всеки от тях носеше кръглия щит на града си и свещения меч. С жребий беше определен редът, в който вървяха, тъй като всички етруски градове бяха равни. Всеки от юношите се спря пред посланика на собствения си град.

След това авгурът тръгна към откритата носилка, на която седеше една девойка, и й подаде ръка, за да я придружи до каменната ложа насред арената. Тя също беше гола, само очите й бяха превързани плътно с бяла превръзка. Авгурът развърза превръзката, тя падна и откри лицето й. Девойката се уплаши и се изчерви, опитвайки се да закрие с ръце голотата си от погледите на младежите. Юношите добиха напрегнат вид — явно беше, че се готвеха за битката. Аз не разбирах нищо от целия този ритуал и усещах само, че сърцето ми ще се пръсне, защото, когато превръзката падна от лицето на девойката, видях, че това беше Мисме!

За извършването на жертвоприношението винаги избираха най-красивата и най-благородната сред етруските девойки. Изборът се смяташе за огромна чест. Но откъде бяха намерили Мисме и защо точно нея бяха избрали? — блъсках си главата, докато следях безмълвно сцената пред мен.

На игрището цареше дълбока тишина, както изискваха обичаите. Смущението и уплахата, които се четяха по лицето на Мисме, ме наведоха на мисълта, че не се беше съгласила да участва доброволно в жертвоприношението. Но избраницата трябваше да се държи така, сякаш е напълно съгласна да вземе участие в тайнството. Ето защо авгурът се зае да успокоява Мисме и тя най-накрая вдигна гордо глава и спря да се дърпа, а застана спокойно пред всички и не се опитваше вече да прикрива голотата си. Юношите я гледаха с жадни погледи, докато авгурът връзваше ръцете й със свещена вълнена лента.

Изпитвах огромна и необяснима мъка при вида на голата Мисме, тъй че ми се прииска да си тръгна, да се махна от мястото на жертвоприношението. В последния миг забелязах обаче, че двамата лукумони ме гледат изпитателно и на лицата им се четеше интерес. Точно така гледаха и към Мисме. Тогава разбрах, че съм подложен на следващото изпитание. Очевидно предполагаха, че Мисме е моя дъщеря, и искаха да видят дали съм способен да жертвам собственото си дете за свещения етруски ритуал и да докажа с това още веднъж, че съм истински лукумон.

Не знаех в какво точно щеше да се състои жертвата, но разбирах, че каменната ложа в центъра на арената е олтар и че юношите скоро щяха да се сражават един с друг с мечове. По-късно разбрах, че ранените, които съумяваха сами да излязат от арената, спасяваха живота си. Научих също, че ако някой бъде тежко ранен и падне на арената, тъй че не може да се движи, но все още не изпуска от ръката си свещения меч, може да бъде пощаден от авгура.

Изведнъж почувствах ясния поглед на Мисме. Тя ми се усмихна радостно. Усмивката й ми напомни болезнено за Арсиное. Мисме отстъпваше по красота на майка си — фигурката й все още беше прекалено момичешка и неразвита, макар гърдите й да бяха кръгли и корави на вид, краката й — стройни и дълги, бедрата й — съблазнителни, а по крехките й рамене се виеше меката й кестенява коса. Тя се държеше вече съвсем спокойно и не се смущаваше. Напротив, по сиянието в очите й разбрах, че усещаше колко силно бе желанието, което тялото й бе събудило у младежите.

Не, нямаше защо да се безпокоя за Мисме. Те бе дъщеря на майка си и знаеше отлично в каква игра взима участие. Аз си поех дъх с облекчение. Не беше важно как се бе озовала при етруските, важното беше, че сама бе дала съгласието си за участие в жертвоприношението. Изведнъж срещнах погледа на Ларс Арнт, който седеше на свещения камък на Тарквиния. Той гледаше ту към мен, ту към Мисме и в очите му прочетох възхищение от красотата на момичето. Когато се обърна отново към мен, той присви очи, сякаш ме питаше нещо. Без да се замислям, аз кимнах.

Като видя това, Ларс Арнт скочи от мястото си, съблече плаща си и го хвърли на раменете на юношата, който представляваше Тарквиния. След това съблече хитона си и свали от китките си и от шията си всички украшения, които носеше. Той положи всичко това на земята пред камъка и най-накрая махна от пръста си и тежкия си златен пръстен. После най-спокойно пристъпи към юношата и взе от ръцете му щита и свещения меч на Тарквиния, а на самия него заповяда да седне на свещения камък. Това бе нечувана чест, тъй че младежът не се почувства разочарован.

Авгурът се огледа, за да види дали има някой, който да се противопоставя на подмяната на бореца, а след това докосна с жезъла си рамото на Ларс Арнт, изразявайки по този начин съгласието си. Кожата на тялото на Ларс Арнт блестеше снежнобяла на слънцето и се отличаваше от загорелите златисти кожи на останалите юноши. Строен и мускулест, той не изглеждаше по-възрастен от другите атлети. С уста, полуотворена от нетърпение, той гледаше към Мисме, а тя му отвръщаше с поглед, пълен с любопитство и изумление. На живото й лице бе изписано задоволство от факта, че един толкова знатен мъж може да проявява интерес към нея. Този млад мъж, който беше един от най-богатите и известни тиренци, се готвеше да рискува живота си, за да я спечели.

Нищо друго не ми оставаше, освен да се усмихна и да замръзна на мястото си.

Разбрах, че всичко, което се случваше, е просто весела шега на боговете, които искаха сякаш да ми покажат колко сляп е понякога и най-проницателният човек и че няма смисъл да се отнасям сериозно към нищо, което се случва на земята. Четях в душата на Ларс Арнт като в отворена книга. Несъмнено той беше очарован от Мисме, но същевременно преценяваше колко много би спечелил, ако вземе участие в свещената битка и победи. Ларс бе претърпял поражение по време на съвета за външнополитическите дела. В Тарквиния се отнасяха не особено приятелски към него след поражението му в Химера. Старият му баща бе все още жив и имаше влияние, но Арнт се съмняваше дали би могъл да стане владетел на Тарквиния след смъртта на Арунс дори и да бъдеше назначен от баща си. Ларс Арнт бе привикнал да действа смело, напористо, в духа на новите времена, но политиката му пречеше на тези от старейшините, които държаха страната на Гърция.

Ако успееше да победи в свещеното тайнство, Тарквиния би се превърнала в главен град на Етрурия за следващата година именно благодарение на неговото участие в битката. Някога, в старите времена, самите владетели участвали в подобни тайнства, а не техни представители. Ето защо това би издигнало Арнт в очите на съгражданите му. Та нали в сегашно време беше немислимо младеж от благороден произход да се сражава в жертвоприношението, още повече пък самият пратеник на града! Ако Ларс Арнт победеше, това би се приело като добро знамение за Тарквиния. Той щеше да спечели и дъщерята на лукумон, нещо повече — внучката на самия Ларс Порсена, тъй че щяха да му обърнат особено внимание, щом предстоящата битка се свърже с идването на нов лукумон.

Боговете се усмихваха и аз се усмихвах с тях, тъй като всичко се крепеше на лъжа. Та нали Мисме не беше моя дъщеря, ала всички я смятаха за такава! Изведнъж ме осени мисълта, че в света на хората лъжата не се отличава особено много от истината. Всичко зависи от това кое хората смятат за истина и кое — за лъжа и заблуда. Боговете стоят някъде по средата между правдата и лъжата. Взех решение да призная Мисме за своя дъщеря и да й забраня да разказва на когото и да било, че не съм истинският й баща. Достатъчно беше ние двамата с нея да знаем как стоят нещата.

Авгурът надяна на врата й черен кожен нашийник и я накара да седне на края на каменното ложе. Китките й бяха все още вързани със свещената вълнена лента. След това старецът даде знак с жезъла си да започне битката. Бойците се хвърлиха един към друг и всичко се случи тъй бързо, че първата схватка ми се стори странна и безредна. Едва успях да разбера какво става, когато двама окървавени юноши вече лежаха на земята, изпуснали мечовете си от ръце.

Съгласно древния обичай в първата схватка шестима заставаха срещу шестима, крайморските градове — срещу градовете във вътрешността на страната. Забраняваше се да се нанасят удари в гърба или в хълбока на борец, който стоеше откъм същата линия. След като си поеха дъх за няколко мига, бойците отново се хвърлиха един към друг, но вече петима срещу петима. Мечовете им блестяха, а щитовете им се блъскаха с трясък един о друг. Чуха се викове и стонове и скоро битката продължи само с осмина участници. Един от ранените бе успял да излезе от арената на боя, други двама се опитваха да се измъкнат. Пълзейки и оставяйки кървави следи зад себе си, четвъртият от ранените бе загубил щита си и меча си, а бе изгубил и пръстите на ръката си, петият лежеше по гръб, от устата му течеше розова пяна — сигурен знак, че бе получил дълбока рана в гърдите, шестият от ранените се намираше под защитата на авгура, но все още стоеше на колене и размахваше меча си.

Скоро бойците, които продължиха битката, останаха само четирима и сред тях беше и Ларс Арнт. Те си хвърляха изпитателни погледи, а очите на Мисме бяха впити във владетеля на Тарквиния. Самият аз стисках с всички сили тоягата си, желаейки ако не победа за Ларс Арнт, то поне да не бъде смъртно ранен. Известно време противниците стояха един срещу друг в различните краища на арената, но скоро най-нетърпеливият се втурна към противника си. Последният го отблъсна с щита си и заби меча си в долната част на корема му. Третият от воините се възползва от благоприятния момент и се хвърли към атакуващия, за да го удари в гърба. Той не искаше да го убива, а само да го рани и да го накара да напусне боя.

Оттук нататък всичко се разви стремително: десет от най-красивите и смели младежи на Етрурия бяха победени. Някои от тях щяха да умрат от раните си, един щеше да остане с осакатена ръка. Само Ларс Арнт и борецът на Вейи не бяха ранени и продължаваха боя. Беше настъпил решителният миг. Сега изходът от сражението ще се реши в зависимост от това, кой от двамата владее по-изкусно боя с меч, кой е по-издръжлив и невъзмутим.

Двамата не бързаха. Те разбираха, че нетърпението би им донесло поражение, и затова само се обикаляха един друг и не се изпускаха от поглед. Но все пак и двамата хвърлиха светкавични погледи към Мисме, която ги следеше със затаен дъх. След това юношата от Вейи се хвърли към противника си. Щитовете се удариха с глух тътен един в друг, а от мечовете изхвърчаха искри. Никой не се оказа победител от тази схватка. След като си размениха мълниеносно десетки силни удари, и двамата отстъпиха, за да си отдъхнат. От прасеца на Ларс Арнт течеше кръв, но той се намръщи сърдито, когато авгурът понечи да го предпази и ето че юношата от Вейи изгуби за миг бдителността си, Ларс Арнт се нахвърли и заби меча си някъде под щита му. Воинът се отпусна на едно коляно, но държеше щита си вдигнат и се защитаваше ловко и умело, тъй че Ларс Арнт трябваше да отстъпи. Дълбоката рана в слабините не позволяваше на пратеника на Вейи да се вдигне на крака, но той яростно отхвърли с меча си подадения му от авгура жезъл в знак на защита, и погледна отново към Арнт.

Ларс Арнт бе принуден да продължи боя въпреки нежеланието си. Той, разбира се, съзнаваше много добре, че противникът му е по-добре подготвен, по-опитен и по-издръжлив. Ето защо Арнт взе решение да завърши колкото се може по-скоро схватката — преди ръцете му да престанат да го слушат. Той се хвърли в нападение, държейки ниско щита си, за да защити слабините си. Но юношата от Вейи отвърна ловко на удара и като изпусна само за миг меча от ръката си, взе шепа пясък и я хвърли в очите на Ларс Арнт, за да го ослепи. След това бързо хвана меча си и го насочи към откритата гръд на противника си. С всички сили нанесе удара си, след което падна изнемощял на земята. Ларс Арнт успя в последния момент да отблъсне нападателя и да отскочи встрани, тъй че мечът на противника се заби в хълбока му. Най-сетне имаше възможност да удари с края на щита си съперника си по шията, или да отреже пръстите на ръката му, държащи меча, но той се задоволи само да настъпи с крак ръката на юношата, която все още стискаше меча, и притисна с щита си лицето му към земята, без да му нанася удар. Това беше благороден жест, тъй като само миг преди това Ларс Арнт бе смъртно заплашен от същия юноша и единствено по щастлива случайност бе останал жив.

Атлетът от Вейи бе извънредно храбър младеж и направи опит да се освободи. Но не успя и не му оставаше нищо друго, освен да се признае за победен. Той зарида от мъка и отпусна оръжието си. Ларс Арнт взе меча му и го запрати далеч от арената на боя. След това протегна ръка към противника си и му помогна да се изправи, макар очите му все още да сълзяха от пясъка и да не виждаше почти нищо.

След всичко това Ларс Арнт постъпи тъй, както навярно никога по-рано никой не беше постъпвал. Огледа се с премрежени очи, дишайки дълбоко, целият плувнал в пот и кръв, кимна доволно, след което отиде при авгура и преди последният да разбере намеренията му, Ларс Арнт дръпна свещения плащ от раменете му. Изуменият авгур остана неподвижен, облечен само с риза, под която се виждаха слабите му старчески крака. Ларс Арнт се приближи с плаща под мишница към Мисме, преряза с меча си превръзките на китките й, наведе се над каменното ложе и я прегърна, след което покри и двамата с широкия авгурски плащ.

Всичко се случи толкова бързо, че присъстващите, забелязали изумлението на авгура, избухнаха в смях, който дори се усили, когато Мисме показа голия си крак изпод плаща и размърда стъпало. Двамата лукумони се смееха до забрава, тъй че дори сълзи течаха по страните им, а другите пратеници се бяха превили и се удряха по колената. Дори и юношата от Вейи се смееше, когато напускаше арената, притиснал с две ръце кървящата си рана, тъй че кръвта бликаше между пръстите му.

Смехът донесе облекчение. Мисля, че никой, дори и самият авгур, не се обиди особено от постъпката на Ларс Арнт. Напротив, всички говореха по-късно, че така е било най-добре и че не би било подходящо за внучката на Ларс Порсена и за владетеля на Тарквиния Ларс Арнт да извършват публично обичайното жертвоприношение. Лично на мен ми се стори, че Ларс Арнт и Мисме се радваха един на друг под плаща и само се прегръщаха, отлагайки за по-подходящ момент жертвоприношението.

Когато бурята от смях утихна, Ларс Арнт отметна с рязко движение плаща. Двамата с Мисме станаха прави, хванати за ръце и загледани един в друг. Авгурът дръпна плаща си и го надяна на раменете си. След като чукна с кривия си жезъл двамата по главите доста по-силно, отколкото се полагаше, той ги обяви за съпруг и съпруга, а Тарквиния — за главен етруски град на следващата година. Усмихнати, младоженците напуснаха арената. Дадоха на Мисме сватбено наметало, с което тя прикри голотата си, а челото й бе увенчано с венец от мирта. Ларс Арнт също се облече. Аз побързах да отида при Мисме и я притиснах в бащинска прегръдка:

— Само да знаеше колко се страхувах за теб!

Мисме отметна назад глава, разсмя се високо и попита:

— А сега вярваш ли най-сетне, Турмс, че съм пораснала и поумняла?

Прошепнах на ухото й, че от този ден нататък трябва да ме нарича „татко“, да се държи с уважение и да не забравя, че всички я мислят за внучка на Ларс Порсена. Тя на свой ред ми разказа тихо, как полските братя се помъчили да я защитят от гнева на римляните, как се опитали да спасят и имението ми, но тълпата го подпалила, откраднали добитъка и унищожили посевите, когато станало известно, че съм избягал от затвора. За щастие Мисме и двамата старци успели да се скрият и да спасят живота си. В същата нощ тя изкопала от тайното място златната волска глава, отчупила единия рог и го дала на двамата стари прислужници, а другият на момчето, което отначало работеше в имението ми като пастирче, а после стана негов управник.

Едва успяла да скрие в дрехата си остатъка от златната волска глава, когато стражите на Вейи, които били забелязали заревото от пожара, пристигнали и щом видели Мисме, я отвлекли със себе си. Отнесли се към нея с уважение, макар един от конниците — младежът, току-що победен от Ларс Арнт — да я притискал здраво към себе си, докато яздели.

— Аз никак не се уплаших от всичко това — уверяваше ме Мисме. — Та нали и твоят управник беше влюбен в мен и непрекъснато се опитваше да ме прегръща и да ме целува, та само добих увереност, че наистина съм красавица, и вече не се стеснявах от погледите на мъжете. Но не си мисли, че не можех да се пазя! На никого не позволявах никакви волности. Само едно нещо не разбирам — защо по-рано не ми разказа колко благородни и колко красиви са етруските? Ако знаех всичко това, отдавна щях да искам да се преместим да живеем при тях. Тук животът е толкова по-интересен! — тя ме погледна с упрек. — Аз щях да съм научила вече езика им. Нима искаше да ме оставиш в Рим завинаги, татко Турмс? Не обичам Рим, а етруските се отнасят добре към мен и аз се чувствах много добре във Вейи. Тук, във Волсиния, е също много хубаво, макар да мислех отначало, че ще ме продадат като робиня. Красивите етруски жени ме научиха на много неща и ми показаха как да се грижа за кожата си и как да сресвам косата си. Твърдяха, че съм очарователна и че на мен се е паднала честта да участвам в свещеното състезание. — Тя се намръщи и добави: — Отначало мислех, че всичко се дължи именно на външността ми, но после разбрах, че съм избрана в твоя чест, тъй като са искали да изразят по този начин уважението си към бъдещия лукумон. Чух някои неща за теб…

Бях радостен, че нещата с Мисме се уреждат по благоприятен начин и че Ларс Арнт се гордее с нашето познанство. Разбира се, той заслужаваше истинско щастие, стига дъщерята на Арсиное да бе в състояние да му го дари. Но Мисме ми се закле, че ще бъде по-мъдра от майка си и винаги ще бъде вярна на съпруга си. Тя прибави, че не била виждала по-красив мъж от съпруга си. Впрочем не можех да бъда напълно сигурен в клетвата й поради простата причина, че момичето не сметна за необходимо изобщо да дава такава клетва. Предполагах, че животът на Ларс Арнт с жена като Мисме едва ли би бил спокоен.

3.

Езерото бе прозрачно като стъкло. На залез-слънце жреците издигнаха свещена шатра до самия му бряг. Пред нея седнаха жени и започнаха да мелят с ръчна мелница жито от последната жътва, за да изпекат хляба на боговете. Мрежите бяха приготвени за хвърляне в езерото — според обичая трябваше да се наловят рибки с червени очи — това бяха рибите на боговете. След това принесоха в жертва на боговете теленце, козле и прасенце и запалиха голям огън. Жреците мърмореха под носа си свещени заклинания, за да бъде хлябът добре замесен и изпечен, а месото да бъде приготвено така, както е било приготвяно от незапомнени времена до ден-днешен.

Чувствах как хладната вода на езерото изстудява земята. Вдъхвах аромата на повяхващата трева, на печено месо, на пресен хляб и свежи билки.

Най-сетне пристигнаха лукумоните. Зад тях вървяха прислужници, които носеха свещената посуда.

— Пречистен ли си? — попитаха ме те.

— Пречистен съм — отвърнах аз. — Очите ми са чисти, устата ми е чиста, ушите ми са чисти и ноздрите ми — също. Измих главата си и нозете си. Измих ръцете си. Облякъл съм чист хитон от най-чиста вълна.

Те се усмихнаха и казаха:

— Днес ти си домакин на пира, Турмс. Ти си Дарител и имаш право да извикаш две божества. Кого смяташ да повикаш при себе си?

Аз не се поколебах нито за миг.

— Длъжник съм на богинята — отвърнах. — Призовавам тази, която носи на челото си венец от бръшлян. Нейното истинско име е Туран.

Старият лукумон се престори на учуден от думите ми и проговори:

— Но ти сам ми разказва, Турмс, как богиня Артемида винаги ти е помагала в образа на Хеката и винаги е следила нищо земно да не ти липсва. Казвал си ми също, че си задължен и на родената от пяната Афродита, тази, на която се кланят в Ерикс. Самият ти ми разказа всичко това.

Аз отвърнах:

— Всички те са една и съща богиня, която се появява в различни образи пред различните народи. Истинското й име е Туран и символът й е Луната. Аз разбрах това. Избирам нея. Тя е тази, която призовавам.

— А кой ще бъде вторият ти гост? — попитаха те.

— Призовавам него, най-непостоянния от всички богове. Призовавам Волтумна. По-рано не знаех нищо за него. Не разбирах. Но сега най-сетне искам да го опозная. Благодарение на него морският кон е свещен, той е бил тук при самото създаване на битието. Неговият символ е Слънцето. Неговият знак е Химера, съществото с чудовищен образ.

Те престанаха да се усмихват и се спогледаха изплашени.

— Имаш ли представа какво всъщност искаш и кого призоваваш? — попитаха ме те.

Аз целият треперех от свещен възторг и се провикнах:

— Избирам го и го призовавам — него, Волтумна!

В същия миг завесата пред вратата на шатрата бе отметната и при ярката светлина на факлите видях високото ложе на боговете и два свещени обелиска, положени на двойни възглавници. За всеки един от нас тримата имаше поставено ниско ложе, насред шатрата бе поставена ниска маса и столчета. Виното бе вече смесено с вода. Забелязах и снопове от житни класове, съдове с плодовете на земята и вази със зелени вейки. На масата бяха поставени няколко венеца от цветя и клонки.

Лукумоните ми заповядаха:

— Увенчай боговете си!

Аз взех венеца от бръшлян, сложих го на един от обелиските и казах:

— Това е за теб, Туран, от мен, човека!

След това взех един венец от диви рози и го надянах на другия обелиск с думите:

— А ти, Волтумна, сам избираш венеца си. Вземи сега този дъхав венец от рози, който аз, Турмс, Безсмъртния, ти дарявам!

В този миг най-сетне осъзнах безсмъртието си. Защо се случи именно тъй и защо избрах венеца от диви рози, сам не зная. Но всичките ми съмнения се стопиха като мъгла и в душата ми блесна слънцето на безсмъртието.

Настанихме се, всеки на своето си ложе, около масата. На шията ми надянаха голям венец, изплетен от есенни цветя, горски плодове и дъбови листа. Свирачите взеха в ръце свиралата си, след това дочух подрънкване на струни и танцьорки и танцьори, облечени в свещени одежди, изпълниха пред шатрата танца на боговете. Поднесоха ни храна в древни черни глинени съдове. Приборите ни бяха златни двузъби вилици и древни кремъчни ножове. Пред всеки от свещените обелиски бе поставена чаша, кремъчен нож и златна двузъба вилица. Донесоха ни чорба от морски раци, калмари и риба. На масата бе поставено блюдо с печена риба от езерото — внимателно обезкостена. Сложиха и блюда с телешко, козе и свинско месо. Донесоха и кисел, и сладък сос.

Музиката звучеше все по-силно и по-силно. Танцьорите изпълниха танца на земята, танца на морето, танца на небето, а след това и танца на богинята (като танц на любовта). Изпълниха още и танца на кучето, на вола и на коня. В красиви амфори горяха благовонни пръчици. Виното стопли телата ни и замая главите ни. Но пирът продължаваше и аз почувствах огорчение, гледайки към неподвижните обелиски на високото ложе на боговете.

Старият лукумон, който лежеше от дясната ми страна, забеляза погледа ми и ме успокои с думите:

— Не бъди нетърпелив, Турмс, нощта е дълга. Боговете също се приготвят за срещата си с нас, както и ние се приготвяме, за да се срещнем с тях. Може би там, във висините, точно сега цари суматоха, мият телата им, подават им празнични одежди и сплитат косите им. Кой знае?

— Не се подигравай с мен! — възкликнах аз.

Той протегна ръка и докосна предупредително пояса ми.

— Това е най-великата нощ в живота ти, Турмс! За народа са необходими зрелища. Нека хората да погледат малко каменните обелиски, на които ти сложи венци. Нека видят как ядат и пият лукумоните, как танцуват танцьорите, нека се насладят на музиката! А после ще останем сами — само ние тримата, завесата ще бъде пусната и гостите ще пристигнат.

Пред шатрата, под тъмния небосвод, се бе събрала многобройна безмълвна тълпа. Всички погледи бяха обърнати към нас, пируващите лукумони. Хората стояха, плътно притиснати един към друг, замрели от удивление и възторг. Гледаха да не шумят, не смееха дори да пристъпват от крак на крак.

След това огньовете постепенно започнаха да угасват, танцьорите се оттеглиха, музиката замлъкна. Всичко утихна. Каменните обелиски на високото ложе почти докосваха върха на шатрата. Един прислужник ми донесе купа, покрита с капак. И двамата лукумони се приповдигнаха от одърите си и се вгледаха внимателно в мен. Слугата махна капака на чашата и аз усетих силен аромат на варено месо и билки. Взех вилицата и поднесох парче месо към устните си. Вкусът му ми беше непознат. Не успях нито да сдъвча, нито да глътна месото и ми се наложи да го изплюя.

Най-после завесата пред вратата на шатрата бе пусната и останахме насаме. Чашата си стоеше пред мен, но от нея вече не излизаше пара. Аз изплакнах устата си с малко вино. Лукумоните продължиха да се взират така внимателно в мен.

— Защо не ядеш, Турмс? — попитаха те.

Аз поклатих глава.

— Не мога — отвърнах.

Те кимнаха и се съгласиха:

— Да, ние също не можем да ядем такава храна. Тя е храната на боговете.

Аз забодох на вилицата си още едно парче месо. То ухаеше апетитно и изглеждаше съблазнително на вид.

— Но какво е това? — попитах аз.

— Месо от таралеж — отвърнаха ми те. — Таралежът е най-старото животно на земята. Когато зимата настъпи, той се свива на кълбо и забравя за времето. С пролетта отново се събужда. Ето защо боговете употребяват месото му за своя храна.

Старият лукумон взе варено обелено яйце и ни го показа:

— Яйцето е начало на всичко — каза той. — Яйцето е символът на раждането и възвръщането. Яйцето е символът на безсмъртието.

Той положи яйцето в плитка жертвена чаша. Младият лукумон и аз постъпихме по същия начин. Лукумонът от Волтера стана, взе една запечатана амфора, разби печата й с кремъчния нож, махна восъка и наля в жертвените чаши горчиво билково вино.

— Настъпи мигът — каза той. — Боговете пристигат. Тъй че нека изпием напитката на безсмъртието, за да не бъдат ослепени очите ни от сиянието.

Изпих виното от жертвената чаша, стараейки се да подражавам във всичко на лукумоните. Напитката опари гърлото ми и аз почувствах как изгаря стомаха ми. След това, отново следвайки примера на лукумоните, изядох яйцето. Старият лукумон каза с мек глас:

— Ти изпи с нас питието на безсмъртието, Турмс. Ти изяде с нас яйцето на безсмъртието, Турмс. Сега седни и чакай! Идат вече!

Лежахме, обзети от страх, и се вглеждахме в белите каменни обелиски. Изведнъж те започнаха да се променят пред очите ни. Пламъкът на факлите в шатрата не беше вече най-ярък. Обелиските излъчваха свое собствено сияние. После видях нея, богинята. Тя се спусна плавно и се излегна на ложето, подобна на млада жена, само че по-красива от всяка жена, която бях виждал някога. Усмихваше се ласкаво, за да не се страхуваме от нея. Очите й бяха леко присвити, но лъчезарни, косите й се виеха по белите рамене, кръвта пулсираше под снежнобялата й кожа. На главата си носеше корона от бръшлян.

После дойде и другото божество, променливият и непостоянният. Отначало на шега ни лъхна със студен вятър, от който едва не угаснаха факлите в шатрата. После ни се стори, че потъваме във вода, която ни заливаше от неизвестна посока. Мятахме се и се опитвахме да се задържим на повърхността, едва-едва поемайки си дъх. Усетих как гълтам невидимата вода и как скоро ще се удавя. Изведнъж водата изчезна и богът реши да докосне телата ни. Докосването му беше изгарящо и помислихме, че ще се превърнем на пепел. Но по кожата ни не останаха никакви следи — напротив, тя бе тъй хладна, сякаш се бяхме намазали с ментова мас. Сянката на бога се издигна над нас, застрашителна и прилична на огромен морски кон. Но най-накрая той се отегчи от играта и вдигна ръка за поздрав в отговор на подканванията на Туран. След като се успокои, Волтумна се превърна в прекрасен млад мъж и легна на ложето до богинята, сякаш бе решил оттук нататък да се държи приятелски.

Нямаше нужда да ставам и да им поднасям храна, тъй като тя постепенно сама изчезваше от чашите им. Как точно ядяха и пиеха боговете не ми беше съвсем ясно, но скоро и винените им чаши бяха пресушени, без да бъдат докосвани. Сигурно не бяха гладни, тъй като безсмъртните не изпитват глад, нито пък жажда за разлика от хората, но не се отказаха от гощавката в знак на уважение към нас. Ето защо вкусиха от таралежовото месо и отпиха от свещеното вино.

Може би все пак угощението им хареса, а питието ги омая, както обикновено се случва по време на пир, но изведнъж Туран се усмихна загадъчно, погледна ни и сложи разсеяно ръка на шията на Волтумна. А той, многоликият, не изпускаше погледа си от мен, като че ли ме подлагаше на някакво изпитание.

— Ах, вие, лукумони — каза Туран след известно време, — може и да сте безсмъртни, но все пак не сте вечни. — Гласът й трещеше като гръм, шумеше като буря. Но в него усетих необяснима завист към нас.

Внезапно осъзнах, че нечии тънки и горещи пръсти се докосват нежно до рамото ми като предупреждение за опасност. Аз се обърнах изумен и видях светлия крилат образ на своя дух пазител, който приличаше на млада и чудно красива жена. Тя седеше зад мен на края на ложето ми и крилата й потрепваха и блестяха. Този мой дух, както наричах видението, ми се явяваше за втори път в живота ми и аз разбрах, че трябва да бъда особено предпазлив. Изведнъж осъзнах, че в дълбочината на душата си бях тъгувал цял живот за покровителя си, тъгувах по него — или по нея, не знам как точно да се изразя — повече от всичко друго на света. Когато се огледах, забелязах, че още два светли образа на духове пазители стояха и зад другите лукумони. Моята покровителка ми се стори най-прекрасна от всички.

Волтумна протегна напред властната си ръка и каза с лукав глас:

— Ах, лукумони, защо са ви пазители? От какво се страхувате? От боговете ли?

Туран също проговори:

— Аз, която съм богиня, изпитвам презрение, че предпочитате да си почивате заедно с пазителите си и не смеете да се приближите до мен. Та нали вие ме поканихте да дойда, а не аз вас. Поне ти, Турмс, отпрати своя дух покровител! Тогава бих могла да легна до теб и да те прегърна страстно.

Крилатият ми покровител в женски образ затрепери целият от гняв и аз разбрах, че това не беше шега. Богиня Туран я изгледа преценяващо (само жена може да гледа така друга жена) и каза:

— Няма съмнение, крилатата ти приятелка е наистина прекрасна. Но ти, надявам се, не си въобразяваш, че тя би могла да се сравнява с мен!? Та аз съм богиня и съм вечна като земята. А тя е само безсмъртна, както и ти самият.

Усетих как гласът на богинята ме накара да се почувствам засрамен, но когато хвърлих поглед към лъчезарната фигура до себе си, аз събрах сили и отвърнах:

— Не съм призовавал никакви покровители, но щом тя е тук, аз не мога да я отпратя обратно. — В същия миг изпитах прозрение: в сърцето ми сякаш блесна светлик и озари мрака. Гласът ми се усили и зазвъня, тъй че сам не можех да го позная: — Може би крилатата ми покровителка е изпратена от друг, някой, който стои по-високо и от вас, о, богове!

Едва бях произнесъл тези думи, и насред шатрата се появи нова фигура, неподвижна и по-висока от всички хора и богове. Тя бе покрита с було от непрозирна светлина, лицето й бе също невидимо. Това беше той или тя, някой, който е непознат дори на боговете. Никой не знае какви са имената му и колко са те — нито смъртните, нито неразривно свързаните със земята богове. Щом забелязаха пришълеца, двете божества се притаиха мълчаливи и постепенно се превърнаха в тъмни сенки и изчезнаха. Моята покровителка ме покри с крилата си, сякаш за да покаже, че тя и аз сме едно.

След това усетих вкуса на желязо на езика си, като че ли бях мъртъв, дочух воя на бурята, настръхнах от силата на леден вятър и затворих очи, заслепен от огнено зарево. Когато дойдох на себе си, разбрах, че все още се намирам на ниския си одър в шатрата на лукумоните. Факлите бяха загасени. Виното бе изпито. Житните класове бяха изронени. Двата каменни обелиска бяха на високото ложе на боговете, а венците им бяха черни, като че ли опърлени и съвсем повехнали. Треперех, защото ми беше ужасно студено.

Стори ми се, че и тримата се събудихме в един и същ миг. И на трима ни се бе привидяло някакво каменно ложе в дълбока могила. После усетихме, че възглавниците ни бяха прекалено твърди и че телата ни тежаха като олово. Седнахме, държейки се за главите и се погледнахме един друг.

— Сън ли бе всичко това? — попитах аз.

Старецът поклати глава:

— Не, това не беше сън. Нима бихме могли да сънуваме един и същ сън?

Лукумонът от Волтера каза:

— Видяхме забуленото божество. Нима е възможно да сме все още живи?

— Явно това е знак за настъпването на края на времената ни — отвърна старият лукумон. — Гради се нещо ново. Възможно е ние да сме последните лукумони.

Другият лукумон приповдигна покривалото на входа на шатрата и погледна навън.

— Небето е облачно — съобщи той. — Утрото е хладно.

Влезе прислугата с топло мляко и мед. Донесоха и топла вода, за да измием лицата си, ръцете и нозете си. Забелязах, че хитонът ми беше целият изпоцапан, сякаш от носа ми бе текла кръв.

След това прислужниците отвориха широко входа на шатрата. Небето наистина бе много облачно. Около шатрата се бе насъбрала отново тълпа. Духна ветрец и залюля завесите от двете страни на отвора. Аз излязох навън, паднах на колене и целунах земята. После се изправих и вдигнах ръце високо нагоре. Облаците започнаха да се разпръскват. Иззад тях се показа яркото слънце и на мен ми стана изведнъж приятно топло. Ако досега не бях уверен в себе си, то и последните ми съмнения се изпариха. Небосводът, моят баща, ме бе признал за свой син. Слънцето, моят брат, нежно ме прегръщаше. Беше се случило чудо.

Надвиквайки усилващия се вятър, тълпата крещеше:

— Лукумонът, лукумонът е с нас!

Хората размахваха зелени вейки пред мен. Продължаваха да викат и да ме възхваляват. Двамата други лукумони, моите спътници, се приближиха до мен и ме заметнаха със свещен плащ. Обзе ме упойващо спокойствие, радост нахлу в душата ми, сърцето ми омекна. Вече не чувствах душата си опустошена. Не мръзнех от студ.

4.

Това е всичко. Разказът ми приближава своя край. Камъче по камъче бях събирал миналото си, а сега отново ги върнах всичките в черната пръстена чаша пред статуята на богинята. По тях ще мога някой ден да узная кой съм, когато отново се върна, когато отново поема по свещената стълба, спускаща се по билото на планината. Там отново ще взема чашата в ръцете си. Тогава сигурно пак ще духа силен вятър.

Ето това е, в което вярвам. Ръцете ми треперят. Дишането ми е хрипливо. Останалите ми десет години ще отлетят бързо. Народът ми живее в охолство и безгрижие, добитъкът се увеличава, нивите дават добра беритба, жените раждат здрави деца. Научих хората си да живеят честно — винаги, дори и когато няма вече да бъда сред тях.

Понякога, когато ме молеха да им предскажа бъдещето, аз казвах:

— За това си има авгури, които умеят да гадаят по животински вътрешности, има и жреци, които гадаят по мълниите. Вярвайте им. Не ме занимавайте с дреболии.

Оставих съвета на града да се занимава със законите, а те да се утвърждават от народа. На съдиите наредих да съдят по съвест и справедливост, като поставих едно-единствено условие:

— Законите да защитават слабите пред силните. На силните не са им нужни покровители.

Когато говорех това, мислех за Ханна, тази, която ме обичаше. Мислех за нероденото си дете, което тя бе отнесла със себе си. Те бяха слаби и аз не бях съумял да ги защитя. Търсих ги дълго и навсякъде където бе възможно, дори в самата Финикия, но усилията ми се оказаха напразни.

Чувствах как вината ме изгаря и се молех:

— Ти, който стоиш над земните богове, ти, който не показваш лицето си, ти, недосегаеми! Единствен ти можеш да изкупиш греха ми, единствен ти можеш да поправиш престъплението ми! Ти можеш да върнеш времето назад, можеш да събудиш мъртвите! Поправи нанесеното от мен зло и ми дай покой! За себе си не искам нищо друго. Остатъкът от живота ми принадлежи на моя народ. Да, аз дори се чувствам уморен от този затвор, от това тяло, в което съм принуден да бъда. Кълна се, че последните си години ще посветя изцяло на хората около мен. Прояви милосърдие, всесилни и незнайни! Нека нищо лошо никога не сполетява Ханна и детето ми, ако все още са живи! Те нямат никаква вина за моето малодушие…

И ето че стана чудо. Вече три години бях живял като лукумон сред народа си, а през лятото на четвъртата година двама скромни странници, мъж и жена, ме помолиха да ги изслушам. Бяха пристигнали съвършено неочаквано. Изведнъж видях пред себе си Ханна! Това наистина беше тя, познах я веднага. Тя покорно наведе глава пред мен, както и мъжът до нея. Ханна се бе превърнала в здрава и стройна жена и носеше селски дрехи. Когато очите ни се срещнаха, видях познатия ми тъжен и дълбок поглед.

Мъжът й имаше открито и честно лице. Двамата се държаха за ръка и като че ли се бояха от нещо. Бяха изминали дълъг път, за да дойдат при мен. Те казаха:

— Турмс, лукумоне, ние сме бедни селяни, но се осмелихме да те обезпокоим. Дойдохме при теб, за да те помолим за голяма милост.

После Ханна започна да разказва. Тя разказа как някъде близо до гръцка Посейдония скочила от борда на кораба, натоварен с роби, тъй като била решена да предпочете смъртта пред съдбата, към която я бе тласнала Арсиное. Но случило се тъй, че Ханна не се удавила. Вълните я носили дълго време, докато най-сетне достигнала до брега, където срещнала един пастир. Той се смилил и се погрижил за нея, макар да знаел, че е избягала робиня.

— Когато се роди синът ти — разказваше Ханна, — аз останах при пастира и му помагах в работата, а той се грижеше за момченцето и с нищо не ме обиждаше. Привързах се към този човек и го обикнах. Той беше добър към мен. Момченцето ни донесе щастие, имаме си своя къщичка и лозе, но съдбата не ни е дарила с други деца. Имаме само него, единствения ни син, Турмс!

Мъжът й ме погледна с покорство в очите и каза:

— Момчето си мисли, че аз съм истинският му баща, разбираме се и той обича да обработва с мен земята. Научил се е освен това да свири на флейта и сам да съчинява песни. Никога не се е сблъсквал със злини в живота. През цялото време се тревожехме, тъй като не знаехме как да постъпим, беше ни тежко да се разделим с него. Когато момчето навърши петнадесет години, решихме да дойдем при теб. И ето — сега сме тук и чакаме решението ти. Искаш ли да вземеш сина си, над когото имаш правото на роден баща, или ще го оставиш на нас, при мен и при майка му, за да го отгледаме в скромния си дом?

— Ти си лукумон — рече Ханна. — Ти най-добре знаеш как да го направиш щастлив.

Аз бях трогнат и развълнуван до дъното на душата си и попитах с треперещ глас:

— Къде е той, синът ми?

Излязох с двамата навън и видях къдрокос юноша, който бе седнал на пазарния площад и свиреше на флейта. Свиреше тъй умело и красиво, че много хора се бяха насъбрали да го слушат. Момчето имаше мургава кожа и големи лешникови очи — като очите на майка си. Бос, в проста туника от домашно платно, той беше изключително красив. Никога не бих могъл да го отлъча от майка му — това би било истинска жестокост! Щастлив бях, че молитвите ми бяха чути. Злата постъпка на Арсиное се беше обърнала в полза на Ханна. Нима бих могъл да я накарам отново да страда?

Дълго, дълго гледах сина си, опитвайки се да запомня чертите на лицето му. След това се обърнах към Ханна и мъжа й и им благодарих, че бяха дошли и бяха довели момчето. Поднесох им подаръци и признах юношата за свой син, но след това се върнах сам в дома си. Нямах никакво право над това дете. Помолих ги само да се обръщат винаги към мен, ако имат някаква нужда, но повече никога не ги видях. Известно време все още им изпращах скромни дарове. После научих, че за да се спасят от вражеските нашествия, те се преселили, но къде точно, никой не знаеше. Нямаше какво да сторя, това беше тяхно решение. Очевидно разбираха, че така ще е най-добре за момчето.

След като смъкнах от плещите си теглото на стария си грях с милостта на безсмъртните, имах възможност да се посветя изцяло на народа си, без да се замислям за нищо друго. Не позволих никога да се въвлекат във война нито срещу Рим, нито срещу когото и да било друг, макар че огромният град се бе превърнал в истински кошер на размирици. Помнех винаги, че все пак съдбата на Рим е свързана с тази на Клузиум. Не позволих и на Ларс Арнт да бъде въвличан в никакви битки. Все пак по-късно по настояване на Мисме той тръгна на война и по това разбрах колко приличаше тя на майка си. Случи се шест години след битката при Химера. Толкова време бе необходимо, за да се построят нови бойни кораби и да утихнат вътрешните неразбирателства.

Демадот, който помнеше предсказанията на Херофила, изпрати срещу корабите ни флотата на обединените гръцки колонии по италийския бряг. Те носеха отдавна отсечените етруски знаци със себе си, тъй като вярваха в думите на сибилата. В морето при Куме етруските кораби претърпяха извънредно тежка загуба. Така че морето не е вече наше. Навсякъде изникват нови и нови гръцки колонии.

Когато чух за поражението пред Куме, не показах вече лицето си пред народа си, докато не отидох на свещената планина, за да посоча мястото на гробницата си. Бях допуснал грешка, бях разрешил на хората си да тръгнат на война — и все пак етруският народ върви напред… Все още процъфтяват скритите във вътрешността на страната градове — Вейи и Тарквиния. Все още грънчарите и художниците им умеят да вършат стария си занаят и да увековечават образи на богове и хора. Моят образ е вече поставен върху алабастровия капак на вечния ми одър. Жертвената чаша е в ръцете ми, венецът е на челото ми. Всичко това ми се струва излишно. Бих искал да легна направо в земята, без ковчег, под свещените стенописи. Но не можех да откажа на народа си да ми отдаде последната си почит. Не можех да обидя ваятеля, който извая с толкова умение образа ми. Народът вярва, че с моето увековечаване и той ще бъде вечен, ще има вечни празници, жътва и риболов. Дори когато градът ми изчезне, той ще продължи да живее благодарение на ваятелите и художниците. И аз се гордея с града си, гордея се с народа си, аз, Турмс, Безсмъртния.

Но ето, вече тъмницата на тялото ми ме кара да се чувствам уморен и аз с нетърпение чакам деня, когато най-сетне ще бъда освободен от него. Пред гробниците на свещената планина е построена вече шатрата на боговете. Свещените обелиски отново са заели мястото си на високото ложе. Във въздуха се носят есенни ухания, миризмата на прясно смляно брашно, на младо вино. Птиците се събират на ята и се готвят да отлетят към далечни земи. Жените пеят и въртят мелничните камъни, за да приготвят брашно от новото жито, да изпекат хляба на боговете.

Трябва да издържа и този ритуал. С измито лице и ръце, намазани със свещената краска, с плаща на лукумон на раменете, с венец от бръшлян на главата ще ме отнесат в могилата ми. Там ще погледам танца на боговете, докато по челото ми се стича студената смъртна пот, а пред очите ми се въртят черните мухи на смъртта. После покривалото ще бъде спуснато. Аз сам ще отпия от виното на безсмъртието и ще се срещна с боговете.

За последен път ще усетя вкуса на живота, ще сложа в устата си късче хляб и ще отпия от виното, смесено с чиста вода. А след това — нека дойдат те, безсмъртните. Разбира се, копнея за тях, но още повече копнея за покровителя си в образа на сияйна жена, моя светъл дух пазител. Той ще ме прегърне и ще ме целуне. С тази целувка душата ще отлети от тялото ми. Тогава най-накрая духът ще ми прошепне името си и аз ще го позная.

Уверен съм, че ще умра щастлив, подобно на пламенен юноша, взел в обятията си любимата. Нейните светли крила ще ме отнесат към безсмъртието и ще ме споходи покой, блажен покой. За сто години, за хиляда, не знам, но все едно.

И някой ден ще се завърна, аз. Турмс Безсмъртния.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.